ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2026 року 
м. Київ

cправа № 371/228/17 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Багай Н. О. - головуючої, Дроботової Т. Б., Чумака Ю. Я.,
секретар судового засідання - Руда Г. В., 

за участю представників:
позивача - Савицької О. В. (прокурора),
відповідача-1 - Швачки В. Ю. (адвоката),
відповідача-2 - не з`явилися, 
відповідача-3 - не з`явилися,
відповідача-4 - Швачки В. Ю. (адвоката),
третьої особи-1 - не з`явилися, 
третьої особи-2 - Горева К. С. (адвоката, в режимі відеоконференції),
третьої особи-3 - не з`явилися,
третьої особи-4 - не з`явилися, 
третьої особи-5 - не з`явилися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фермерського господарства "Миронівщина"
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.11.2025 (колегія суддів: Хрипун О. О. - головуючий, Коробенко Г. П., Кравчук Г. А.) та рішення Господарського суду Київської області від 01.05.2025 (суддя Третьякова О. О.) у справі
за позовом керівника Обухівської окружної прокуратури в інтересах держави
до: 1) ОСОБА_1 , 2) ОСОБА_2 , 3) Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області, 4) Фермерського господарства "Миронівщина",
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: 1) Відділу Держгеокадастру в Миронівському районі Київської області, 2) ОСОБА_3 , 3) ОСОБА_4 , 4) Миронівської міської ради, 5) ОСОБА_5 ,
про визнання недійсними та скасування наказів про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, наказів про затвердження документації із землеустрою та передачі в оренду земельної ділянки, визнання недійсними договорів оренди землі,

ВСТАНОВИВ: 

1. Короткий зміст позовних вимог 

1.1. У лютому 2017 року заступник керівника Кагарлицької місцевої прокуратури звернувся до Миронівського районного суду Київської області з позовом в інтересах держави до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області (далі - ГУ Держгеокадастру), Фермерського господарства "Миронівщина" (далі - ФГ "Миронівщина"), в якому просив:

- визнати недійсними та скасувати накази Головного управління Держземагентства у Київській області (далі - ГУ Держземагентства) від 22.08.2014 № 10-4865/15-14-сг та від 21.08.2014 № 10-4845/15-14-сг про надання ОСОБА_1 дозволів на розроблення проектів із землеустрою щодо відведення в оренду земельних ділянок, розташованих на території Вікторівської сільської ради Миронівського району Київської області, орієнтовною площею 111,9633 га, та на території Олександрівської сільської ради Миронівського району Київської області, орієнтовною площею 38,2492 га, із цільовим призначенням - для ведення фермерського господарства;

- визнати недійсними та скасувати накази ГУ Держгеокадастру від 21.10.2014 № 10-8613/15-14-сг та від 21.10.2014 № 10-8705/15-14-сг, якими затверджено проекти із землеустрою щодо відведення в оренду для ведення фермерського господарства ОСОБА_1  земельних ділянок, розташованих на території Вікторівської сільської ради Миронівського району Київської області, площею 111,9633 га (кадастровий номер 3222980900:06:002:0003), із цільовим призначенням - для ведення фермерського господарства, із земель сільськогосподарського призначення державної власності, та на території Олександрівської сільської ради Миронівського району Київської області, площею 38,2492 га (кадастровий номер 3222980300:02:001:0006), із цільовим призначенням - для ведення фермерського господарства, із земель сільськогосподарського призначення державної власності;

- визнати недійсними договори оренди земельних ділянок площею 111,9633 га із кадастровим номером 3222980900:06:002:0003 та площею 38,2492 га із кадастровим номером 3222980300:02:001:0006, які укладені 17.11.2014 між ГУ Держземагентства та ОСОБА_1 ;

- визнати недійсним договір суборенди земельної ділянки площею 38,2492 га із кадастровим номером 3222980300:02:001:0006, який укладений 29.12.2016 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

1.2. Обґрунтовуючи позовні вимоги, заступник керівника Кагарлицької місцевої прокуратури посилався на те, що спірні накази ГУ Держземагентства прийняті з порушенням вимог земельного законодавства, зокрема, вимог статей 1, 7, 8 Закону України "Про фермерське господарство". Як зазначав заступник керівника Кагарлицької місцевої прокуратури, у заяві ОСОБА_1 про передачу земельних ділянок в оренду заявник не навів обґрунтування щодо їх розміру з урахуванням можливості обробітку земель, не вказав інформації стосовно кількості членів фермерського господарства та наявності у них права на безоплатне отримання земельних ділянок у власність, а ГУ Держземагентства не надало цьому належної оцінки. Крім того, заступник керівника Кагарлицької місцевої прокуратури зазначав, що, порушуючи вимоги Закону України "Про фермерське господарство", ОСОБА_1 звернувся із заявами про отримання (придбання) земельних ділянок до ГУ Держземагентства, проте повинен був звертатися до Миронівської районної державної адміністрації. 

Тому заступник керівника Кагарлицької місцевої прокуратури стверджував, що спірні накази ГУ Держземагентства підлягають скасуванню, а укладені 17.11.2014 на підставі цих наказів договори оренди земельних ділянок та договір суборенди від 29.12.2016 слід визнати недійсними з підстав, передбачених статтями 203, 215 Цивільного кодексу України.

1.3. 04.03.2024 та 25.03.2024 до Господарського суду Київської області від керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області (далі - Прокурор) надійшла заява про зміну підстав позову, в якій Прокурор посилався на те, що на момент отримання в оренду двох спірних земельних ділянок (кадастрові номери 3222980900:06:002:0003 та 3222980300:02:001:0006, цільове призначення - для ведення фермерського господарства) ОСОБА_1 вже реалізував право на отримання однієї земельної ділянки без проведення торгів, зокрема, земельної ділянки з кадастровим номером 3222981800:01:005:0001 площею 44,6957 га строком на 21 рік на території Ємчиської сільської ради Миронівського району. Прокурор у заяві про зміну підстав позову посилався на те, що ОСОБА_1 вже реалізував один раз право на безоплатне отримання земельної ділянки державної власності, тому, на думку Прокурора, земельні ділянки з кадастровими номерами 3222980900:06:002:0003 та 3222980300:02:001:0006 могли бути отримані ОСОБА_1 лише на конкурентних засадах шляхом участі у земельних торгах. Проте, за доводами Прокурора, вимоги щодо отримання земельних ділянок на земельних торгах ОСОБА_1 не були дотримані. Крім того, земельну ділянку з кадастровим номером 3222980300:02:001:0006 ОСОБА_1 передав у суборенду ОСОБА_2 , тому, за твердженням Прокурора, відповідач не мав наміру використовувати зазначену земельну ділянку для ведення фермерського господарства. 

2. Процесуальні дії судів 

2.1. Ухвалою Миронівського районного суду Київської області від 13.03.2017 відкрито провадження у справі № 371/228/17.

2.2. Ухвалою Миронівського районного суду Київської області від 07.06.2019 позовну заяву заступника керівника Кагарлицької місцевої прокуратури у справі № 371/228/17 залишено без розгляду.

2.3. Постановою Київського апеляційного суду від 30.10.2019 у справі № 371/228/17 скасовано ухвалу Миронівського районного суду Київської області від 07.06.2019 про залишення позовної заяви заступника керівника Кагарлицької місцевої прокуратури без розгляду, справу № 371/228/17 передано для продовження розгляду до суду першої інстанції.

2.4. Постановою Верховного Суду від 30.09.2021 у справі № 371/228/17 залишено без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 30.10.2019 у справі № 371/228/17.

2.5. Ухвалою Миронівського районного суду Київської області від 28.06.2022 у справі № 371/228/17 здійснено заміну учасника справи - заступника керівника Кагарлицької місцевої прокуратури на його правонаступника - керівника Обухівської окружної прокуратури у зв`язку із припиненням діяльності Кагарлицької місцевої прокуратури та утворенням Обухівської окружної прокуратури, до територіальної юрисдикції якої входить Обухівський район.

2.6. Ухвалою Миронівського районного суду Київської області від 31.05.2023 закрито провадження у справі № 371/228/17, роз`яснено Прокурору, що його позов в інтересах держави до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ГУ Держгеокадастру про визнання недійсними та скасування наказів і визнання недійсними договорів оренди землі належить до юрисдикції господарського суду.

2.7. Ухвалою Миронівського районного суду Київської області від 20.06.2023 справу № 371/228/17 за клопотанням Прокурора передано за встановленою юрисдикцією до Господарського суду Київської області.

2.8. Ухвалою Господарського суду Київської області від 04.08.2023 справу № 371/228/17 прийнято до провадження та призначено підготовче засідання у справі на 07.09.2023, встановлено учасникам справи строки для реалізації їхніх процесуальних прав та обов`язків на стадії підготовчого провадження.

2.9. У підготовчому засіданні 28.03.2024 протокольною ухвалою суду заяву Прокурора про зміну підстав позову прийнято судом до розгляду. 

3. Короткий зміст судових рішень 

3.1. Рішенням Господарського суду Київської області від 01.05.2025 у справі № 371/228/17 відмовлено в задоволенні позовних вимог Прокурора. 

3.2. Суд першої інстанції, з`ясовуючи наявність підстав для представництва Прокурором інтересів держави у цій справі, зазначив, що Прокурор стверджував у позовній заяві про порушення інтересів держави ГУ Держземагентства, яке полягало в незаконності прийнятих ним спірних наказів. Тому Прокурор звернувся з позовом в інтересах держави як позивач, оскільки ГУ Держгеокадастру не може бути одночасно позивачем і відповідачем за цим позовом. 

Відмовляючи в задоволенні позову Прокурора, суд першої інстанції зазначив, що станом на 17.10.2014 ОСОБА_1 вже реалізував своє право на отримання один раз на неконкурентних засадах земельної ділянки для ведення фермерського господарства, оскільки наказом ГУ Держземагентства від 17.10.2014 № 10-8607/15-14-сг було передано ОСОБА_1 в оренду земельну ділянку площею 44,6957 га із кадастровим номером 3222981800:01:005:0001 із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення фермерського господарства строком на 21 рік. Проте суд першої інстанції встановив, що спірні договори оренди земельних ділянок площею 111,9633 га (кадастровий номер 3222980900:06:002:0003) та площею 38,2492 га (кадастровий номер 3222980300:02:001:0006) укладені 17.11.2014 між ГУ Держземагентства та ОСОБА_1 без дотримання конкурентних засад, за відсутності для цього підстав, визначених у частині 2 статті 134 Земельного кодексу України, тобто спрямовані на незаконне заволодіння земельними ділянками державної (комунальної) власності, тому вони порушують публічний порядок та згідно із частинами 1, 2 статті 228 Цивільного кодексу України є нікчемними. Оскільки такі правочини є нікчемними відповідно до частин 1, 2 статті 228 Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Прокурора про визнання недійсними спірних договорів оренди земельних ділянок задоволенню не підлягають. 

Суд першої інстанції також зазначив, що позовні вимоги Прокурора про визнання спірних наказів ГУ Держземагентства незаконними та їх скасування не є ефективним способом захисту, тому що задоволення таких вимог не призводить до відновлення володіння земельною ділянкою. При цьому суд першої інстанції встановив, що позовні вимоги про застосування наслідків нікчемного правочину або витребування майна від особи, яка є останнім його набувачем, у цій справі Прокурор не заявив. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що позовна вимога Прокурора про визнання недійсним договору суборенди земельної ділянки площею 38,2492 га із кадастровим номером 3222980300:02:001:0006, який укладений 29.12.2016 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , не є ефективним способом захисту, оскільки на момент розгляду спору сам договір суборенди від 29.12.2016 був уже розірваний. Тому, за висновком суду, задоволення позовної вимоги Прокурора про визнання недійсним договору суборенди не призведе до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою та відновлення порушеного права.

Тому суд першої інстанції зазначив, що обрання неналежного способу захисту порушеного права є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог Прокурора.

3.3. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 05.11.2025 у справі № 371/228/17 скасовано рішення Господарського суду Київської області від 01.05.2025 у справі № 371/228/17 у частині відмови в позові про визнання недійсними та скасування наказів ГУ Держгеокадастру від 21.10.2014 № 10-8613/15-14-сг і від 21.10.2014 № 10-8705/15-14-сг, визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок із кадастровими номерами 3222980300:02:001:0006 та 3222980900:06:002:0003 і договору суборенди земельної ділянки з кадастровим номером 3222980300:02:001:0006. У цій частині прийнято нове рішення. Резолютивну частину рішення суду викладено в такій редакції:

"Позов задовольнити частково.

1. Визнати недійсними та скасувати накази Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області від 21.10.2014 № 10-8613/15-14-сг, від 21.10.2014 № 10-8705/15-14-сг, якими затверджено проекти із землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду для ведення фермерського господарства ОСОБА_1 , розташованих на території Вікторівської сільської ради Миронівського району Київської області площею 111,9633 га (кадастровий номер 3222980900:06:002:0003), з цільовим призначенням - для ведення фермерського господарства, із земель сільськогосподарського призначення державної власності та на території Олександрівської сільської ради Миронівського району Київської області площею 38,2492 га (кадастровий номер 3222980300:02:001:0006), з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства, із земель сільськогосподарського призначення державної власності.

2. Визнати недійсним договір оренди земельної ділянки площею 111,9633 га з кадастровим номером 3222980900:06:002:0003, укладений між Головним управлінням Держгеокадастру у місті Києві та Київській області та ОСОБА_1 від 17.11.2014.

3. Визнати недійсним договір оренди земельної ділянки площею 38,2492 га з кадастровим номером 3222980300:02:001:0006, укладений між Головним управлінням Держгеокадастру у місті Києві та Київській області та ОСОБА_1 від 17.11.2014.

4. Визнати недійсним договір суборенди земельної ділянки площею 38,2492 га з кадастровим номером 3222980300:02:001:0006, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 № 1649 від 29.12.2016.

В іншій частині у позові відмовити."

3.4. Суд апеляційної інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги Прокурора, виходив із того, що, крім отриманої в оренду для ведення фермерського господарства земельної ділянки з кадастровим номером 3222981800:01:005:0001, із цільовим призначенням - для ведення фермерського господарства, та реалізації один раз права на безоплатне отримання земельної ділянки державної власності, ОСОБА_1 отримав в оренду для ведення фермерського господарства також земельні ділянки державної власності з кадастровими номерами 3222980300:02:001:0006 та 3222980900:06:002:0003. При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що додаткові земельні ділянки могли бути отримані виключно створеним ОСОБА_1 фермерським господарством, а не ним як громадянином / фізичною особою, оскільки право на безоплатне отримання земельної ділянки державної власності одного виду громадянин може використати один раз.

Ураховуючи встановлений факт порушення процедури отримання ОСОБА_1 в користування земельних ділянок сільськогосподарського призначення з кадастровими номерами 3222980300:02:001:0006 та 3222980900:06:002:0003, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що спірні накази ГУ Держгеокадастру є незаконними, оскільки прийняті з порушенням вимог статей 116, 124 Земельного кодексу України та статті 7 Закону України "Про фермерське господарство". Тому суд апеляційної інстанції зазначив, що позовні вимоги Прокурора в частині визнання недійсними та скасування наказів від 21.10.2014 № 10-8613/15-14-сг і від 21.10.2014 № 10-8705/15-14-сг, якими затверджено проекти із землеустрою щодо відведення земельних ділянок із кадастровими номерами 3222980900:06:002:0003 та 3222980300:02:001:0006 в оренду для ведення фермерського господарства, є обґрунтованими й такими, що підлягають задоволенню. При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що обраний Прокурором спосіб захисту інтересів держави відповідає способу захисту, визначеному пунктом 10 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України, та в сукупності з визнанням договорів недійсними призводить до відновлення прав власника землі.

Суд апеляційної інстанції також виснував, що встановлене судом недодержання вимог земельного законодавства в момент укладення 17.11.2014 договорів оренди земельних ділянок площею 111,9633 га із кадастровим номером 3222980900:06:002:0003 і площею 38,2492 га із кадастровим номером 3222980300:02:001:0006 між ГУ Держземагентства й ОСОБА_1 та договору суборенди земельної ділянки площею 38,2492 га із кадастровим номером 3222980300:02:001:0006 від 29.12.2016 між ОСОБА_1 й ОСОБА_2 є підставою для визнання цих договорів недійсними.

4. Короткий зміст касаційної скарги та заперечень на неї

4.1. Не погодившись із висновками господарських судів, ФГ "Миронівщина" звернулося з касаційною скаргою до Верховного Суду, в якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.11.2025 у справі № 371/228/17, змінити рішення Господарського суду Київської області від 01.05.2025 у справі № 371/228/17 шляхом викладення його мотивувальної частини з урахуванням доводів касаційної скарги.

4.2. Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, скаржник зазначає про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Скаржник посилається на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, скаржник зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, щодо повноважень прокурора звертатися до суду з позовом. 

Скаржник також у касаційній скарзі зазначає про неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18, від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, від 21.08.2019 у справі №9 11/3681/17, від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19, від 26.05.2023 у справі № 905/77/21, від 21.09.2022 у справі № 908/976/19, від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц, від 14.05.2024 у справі № 916/1213/23, від 17.04.2025 у справі № 904/186/23, від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, щодо обрання Прокурором неефективного та неналежного способу захисту при зверненні до суду з позовними вимогами про визнання недійсними та скасування наказів ГУ Держземагенства, а також про визнання недійсними договорів оренди земельної ділянки.

При цьому ФГ "Миронівщина" також зазначає про неврахування судом першої інстанції висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 29.09.2020 у справі № 688/2908/16-ц, від 11.06.2024 у справі № 917/1710/23, від 09.04.2024 у справі № 629/6198/21, від 21.05.2024 у справі № 622/1061/21, від 17.09.2024 у справі № 922/1830/19, щодо порядку надання земельних ділянок для ведення фермерського господарства та щодо нікчемності договорів оренди земельних ділянок. 

Крім того, скаржник зазначає, що позовні вимоги Прокурора свідчать про надмірне втручання держави у право на мирне користування земельними ділянками. За твердженням скаржника, ФГ "Миронівщина" своєчасно та в повному обсязі сплачує орендну плату і використовує земельні ділянки відповідно до їх цільового призначення, умов договорів та чинного законодавства. На думку скаржника, судом апеляційної інстанції не було застосовано принципи добросовісності, справедливості та розумності, відповідно до яких сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (викладені в постанові Верховного Суду від 10.03.2021 у справі № 607/11746/17).

4.3. ОСОБА_3 у відзиві на касаційну скаргу просить касаційну скаргу ФГ "Миронівщина" залишити без задоволення, а постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.11.2025 у справі № 371/228/17 - без змін. При цьому ОСОБА_3 зазначає про безпідставність та необґрунтованість доводів касаційної скарги. 

5. Обставини справи, встановлені судами 

5.1. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що у серпні - листопаді 2014 року ОСОБА_1 за заявами на позаконкурсних засадах отримав в оренду для ведення фермерського господарства три земельні ділянки державної власності у межах Миронівського району Київської області, а саме: земельну ділянку з кадастровим номером 3222981800:01:005:0001 (площею 44,6957 га, строк оренди 21 рік), земельну ділянку з кадастровим номером 3222980900:06:002:0003 (площею 111,9633 га, строк оренди 21 рік) та земельну ділянку з кадастровим номером 3222980300:02:001:0006 (площею 38,2492 га, строк оренди 21 рік).

5.2. Зі змісту рішення Київського окружного адміністративного суду від 28.03.2019 у справі № 810/587/17 за позовом ОСОБА_1 до Білоцерківської об`єднаної державної податкової інспекції про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень вбачається, що ОСОБА_1 у серпні - листопаді 2014 року отримав в оренду для ведення фермерського господарства не три, а шість земельних ділянок. 

5.3. Суди попередніх інстанцій установили, що 21.08.2014 ГУ Держземагентства за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 прийняло наказ № 10-4842/15-14-сг "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою", яким ОСОБА_1 було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 44,6957 га, що розташована на території Ємчиської сільської ради Миронівського району Київської області, із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення фермерського господарства.

5.4. Наказом ГУ Держземагентства від 17.10.2014 № 10-8607/15-14-сг "Про затвердження документації із землеустрою та передачі в оренду земельної ділянки" затверджено проект землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки в оренду ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства на території Ємчиської сільської ради Миронівського району Київської області, передано ОСОБА_1 в оренду земельну ділянку площею 44,6957 га (кадастровий номер 3222981800:01:005:0001) із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення фермерського господарства строком на 21 рік.

5.5. 17.11.2014 між ОСОБА_1 (орендар) та ГУ Держземагентства (орендодавець) укладено договір оренди землі, за яким земельна ділянка з кадастровим номером 3222981800:01:005:0001 площею 44,6957 га передана в оренду ОСОБА_1 строком на 21 рік. Земельна ділянка була фактично передана ОСОБА_1 за актом приймання-передачі від 17.11.2014.

5.6. У грудні 2015 року Кагарлицький районний суд Київської області розглянув справу № 371/1969/15-ц за позовом ОСОБА_6 до ГУ Держгеокадастру, Головного територіального управління юстиції Київської області й ОСОБА_1 про визнання недійсним наказу та договору оренди землі, скасування державної реєстрації права оренди землі щодо прав на земельну ділянку з кадастровим номером 3222981800:01:005:0001. Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 14.05.2019 у справі № 371/1969/15-ц у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено. 

5.7. Право оренди ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером 3222981800:01:005:0001 площею 44,6957 га, яке виникло на підставі договору оренди землі від 17.11.2014, було зареєстровано 19.09.2018 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 

5.8. Надалі 22.01.2021 була проведена державна реєстрація права комунальної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222981800:01:005:0001 площею 44,6957 га за Миронівською міською радою на підставі акта приймання-передачі нерухомого майна від 18.12.2020 та наказу ГУ Держгеокадастру від 10.12.2020 № 16-ОТГ. 

5.9. Суди встановили, що 21.08.2014 ГУ Держземагентства за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 прийняло наказ № 10-4845/15-14-сг "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою". Цим наказом ОСОБА_1 було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 38,2492 га, що розташована на території Олександрівської сільської ради Миронівського району Київської області, із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення фермерського господарства.

5.10. Наказом ГУ Держземагентства від 21.10.2014 №10-8705/15-14-сг "Про затвердження документації із землеустрою та передачі в оренду земельної ділянки" затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства на території Олександрівської сільської ради Миронівського району Київської області, передано ОСОБА_1 в оренду вказану земельну ділянку площею 38,2492 га (кадастровий номер 3222980300:02:001:0006) із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення фермерського господарства строком на 21 рік.

5.11. 17.11.2014 між ОСОБА_1 (орендар) та ГУ Держземагентства (орендодавець) укладено договір оренди землі, за яким земельна ділянка з кадастровим номером 3222980300:02:001:0006 площею 38,2492 га передана в оренду ОСОБА_1 строком на 21 рік. Земельна ділянка була передана ОСОБА_1 за актом приймання-передачі від 17.11.2014.

5.12. Право оренди ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером 3222980300:02:001:0006 площею 38,2492 га, яке виникло на підставі договору оренди землі від 17.11.2014, 14.05.2015, зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

5.13. Надалі 29.12.2016 між ОСОБА_1 (орендар) та ОСОБА_2 (суборендар) укладено договір суборенди, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Деделюк С. Ю. за реєстровим № 1649. За умовами цього договору суборенди земельна ділянка з кадастровим номером 3222980300:02:001:0006 площею 38,2492 га була передана ОСОБА_1 в суборенду ОСОБА_2 на строк до 17.11.2035.

5.14. Право суборенди ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером 3222980300:02:001:0006 площею 38,2492 га, що виникло на підставі договору суборенди від 29.12.2016 № 1649, 29.12.2016 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

5.15. У квітні 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_7 було засновано Фермерське господарство "Олександрівське-17" (далі - ФГ "Олександрівське-17"). 10.04.2017 державним реєстратором проведено державну реєстрацію ФГ "Олександрівське-17". Як зазначив суд апеляційної інстанції, Статут ФГ "Олександрівське-17" не містить відомостей про передачу ОСОБА_2 права суборенди на земельну ділянку з кадастровим номером 3222980300:02:001:0006 ФГ "Олександрівське-17".

Під час розгляду судом справи № 371/228/17 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 достроково за взаємною згодою розірвали договір суборенди від 29.12.2016, про що уклали договір від 08.05.2024 про розірвання договору суборенди, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Деделюк С. Ю. за реєстровим № 953, і на підставі якого державним реєстратором Деделюк С. Ю. 08.05.2024 проведено державну реєстрацію припинення права суборенди ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером 3222980300:02:001:0006.

5.16. Суди попередніх інстанції зазначили, що 22.08.2014 ГУ Держземагентства за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 прийняло також наказ № 10-4865/15-14-сг "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою", яким було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення третьої земельної ділянки, а саме: земельної ділянки орієнтовною площею 111,9633 га, що розташована на території Вікторівської сільської ради Миронівського району Київської області, із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення фермерського господарства.

5.17. Наказом ГУ Держземагентства від 21.10.2014 № 10-8613/15-14-сг "Про затвердження документації із землеустрою та передачі в оренду земельної ділянки" затверджено проект землеустрою щодо відведення вказаної третьої земельної ділянки в оренду ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства на території Вікторівської сільської ради Миронівського району Київської області, передано ОСОБА_1 в оренду цю земельну ділянку площею 111,9633 га (кадастровий номер 3222980900:06:002:0003) із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення фермерського господарства строком на 21 рік.

5.18. 17.11.2014 між ОСОБА_1 (орендар) та ГУ Держземагентства (орендодавець) укладено договір оренди землі, за яким земельна ділянка з кадастровим номером 3222980900:06:002:0003 площею 111,9633 га передана в оренду  ОСОБА_1 строком на 21 рік. Земельна ділянка була передана ОСОБА_1 за актом приймання-передачі від 17.11.2014.

5.19. Право оренди ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером 3222980900:06:002:0003 площею 111,9633 га, яке виникло на підставі договору оренди землі від 17.11.2014, 26.05.2015 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 

5.20. Разом із тим наказом ГУ Держземагентства від 16.12.2014 № 10-13772/15-14-сг "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою" ОСОБА_8 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки, розташованої на території Вікторівської сільської ради Миронівського району Київської області, орієнтовною площею 62,4000 га із земель сільськогосподарського призначення державної власності із цільовим призначенням - для ведення фермерського господарства.

5.21. 19.02.2015 державний кадастровий реєстратор Відділу Держземагентства у Миронівському районі Київської області Лисікова Н. О. зареєструвала дві нові земельні ділянки: земельну ділянку площею 62,4200 га, кадастровий номер 222980900:06:002:0008, та земельну ділянку площею 49,5432 га, кадастровий номер 3222980900:06:002:0007, розташовані на території Вікторівської сільської ради Миронівського району Київської області. Вказані земельні ділянки були створені шляхом поділу земельної ділянки площею 111,9633 га із кадастровим номером 3222980900:06:002:0003.

5.22. Земельна ділянка з кадастровим номером 3222980900:06:002:0007, яка утворилася внаслідок поділу земельної ділянки площею 111,9633 га з кадастровим номером 3222980900:06:002:0003, надалі була поділена на земельні ділянки; державна реєстрація вказаної земельної ділянки в Державному земельному кадастрі відсутня. Земельна ділянка з кадастровим номером 3222980900:06:002:0007 площею 49,5432 га на підставі наказів ГУ Держгеокадастру була поділена на земельні ділянки площею по 2 га, які пізніше були надані фізичним особам у власність для ведення особистого селянського господарства.

5.23. Господарські суди встановили, що в липні 2017 року ОСОБА_1 заснував ФГ "Миронівщина", державна реєстрація якого проведена 10.07.2017. 

5.24. Згідно з пунктом 8.4 Статуту ФГ "Миронівщина" в новій редакції 2024 року, затвердженій 27.02.2024, право користування земельними ділянками з кадастровими номерами 3222981800:01:005:0001, 3222980900:06:002:0003 та 3222980300:02:001:0006, яке виникло у ОСОБА_1 на підставі договорів оренди від 17.11.2014 зі строком на 21 рік, ОСОБА_1 як член ФГ "Миронівщина" передав ФГ "Миронівщина".

5.25. Суд апеляційної інстанції також установив, що державна реєстрація права комунальної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222981800:01:005:0001 площею 44,6957 га за Миронівською міською радою була проведена лише 22.01.2021, а державна реєстрація права комунальної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222980300:02:001:0006 площею 38,2492 га за Миронівською міською радою не проводилась. Відповідно до інформаційної довідки від 15.07.2024 № 386934091 із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо земельної ділянки з кадастровим номером 3222980300:02:001:0006, власником цієї земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вказана держава в особі ГУ Держземагентства. Суди також зазначили, що стосовно земельної ділянки з кадастровим номером 3222980900:06:002:0003 відсутні докази державної реєстрації права комунальної власності на цю земельну ділянку.

5.26. Спір у цій справі виник з приводу наявності чи відсутності правових підстав для визнання недійсними та скасування наказів про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, наказів про затвердження документації із землеустрою та передачу в оренду земельної ділянки, визнання недійсними договорів оренди землі та договору суборенди.

6. Позиція Верховного Суду

6.1. Згідно зі статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини 1 статті 310, частиною 2 статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

6.2. Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення учасників справи, дослідивши наведені в касаційній скарзі та відзиві доводи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд зазначає таке.

6.3. Предметом позову в цій справі є матеріально-правові вимоги Прокурора про визнання недійсними та скасування наказів про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, наказів про затвердження документації із землеустрою та передачу в оренду земельної ділянки, визнання недійсними договорів оренди землі та договору суборенди.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, Прокурор посилався на те, що накази ГУ Держземагентства від 22.08.2014 № 10-4865/15-14-сг, від 21.08.2014 № 10-4845/15-14-сг, накази ГУ Держгеокадастру від 21.10.2014 № 10-8613/15-14-сг, від 21.10.2014 № 10-8705/15-14-сг та укладені на підставі цих наказів договори оренди від 17.11.2014 та договір суборенди від 29.12.2016 не відповідають вимогам Закону України "Про фермерське господарство", Земельного кодексу України, Цивільного кодексу України та Закону України "Про оренду землі" і порушують інтереси держави, оскільки незаконне прийняття оспорюваних наказів суперечить принципам регулювання земельних відносин в Україні, які закріплені в статті 14 Конституції України та статті 5 Земельного кодексу України.

6.4. Колегія суддів зазначає, що відносини, пов`язані зі створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, Законом України "Про фермерське господарство" та іншими нормативно-правовими актами України.

6.5. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

6.6. Згідно із частиною 1 статті 93 Земельного кодексу України (тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам.

6.7. Частиною 1 статті 116 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

6.8. За правилами частини 1 статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

6.9. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами 2, 3 статті 134 цього Кодексу (частина 2 статті 124 Земельного кодексу України).

6.10. За змістом частини 3 статті 134 Земельного кодексу України земельні торги не проводяться при наданні (передачі) земельних ділянок громадянам у випадках, передбачених статтями 34 (для сінокосіння і випасання худоби), 36 (для городництва) та 121 (для ведення фермерського господарства), а також передачі земель загального користування садівницькому товариству та дачному кооперативу.

6.11. Відповідно до частини 2 статті 123 Земельного кодексу України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

6.12. У частині 3 статті 123 Земельного кодексу України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

6.13. Отже, стаття 123 Земельного кодексу України визначає загальний порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування в тих випадках, коли згідно із законом земельні торги не проводяться; визначає вимоги до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; забороняє компетентним органам вимагати інші, ніж установлені цією статтею, матеріали та документи; установлює загальні підстави для відмови в наданні такого дозволу (аналогічні правові висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19).

6.14. Спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює відносини, пов`язані зі створенням, діяльністю та припиненням фермерських господарств, є Закон України "Про фермерське господарство".

6.15. У статті 1 Закону України "Про фермерське господарство" (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім`ї, відповідно до закону.

6.16. Можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства (стаття 8 Закону України "Про фермерське господарство").

6.17. Відповідно до положень статті 8 зазначеного Закону після одержання засновником державного акта на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації фермерське господарство підлягає державній реєстрації.

6.18. Тобто можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства як форми підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією. Надання (передача) фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 922/614/19).

6.19. В абзацах 1, 2 частини 1 статті 7 Закону України "Про фермерське господарство" визначено, що для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради.

У заяві зазначаються: бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі.

Заяву громадянина про надання земельної ділянки у власність або в оренду районна або міська державні адміністрації або орган місцевого самоврядування розглядають у місячний строк і в разі її задоволення дають згоду на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки. Проект відведення земельної ділянки погоджується та затверджується відповідно до закону. У разі відмови органів державної влади та органів місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки для ведення фермерського господарства питання вирішується судом (частини 2, 4 статті 7 Закону України "Про фермерське господарство").

6.20. Таким чином, спеціальний Закон України "Про фермерське господарство" визначає обов`язкові вимоги до змісту заяви про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства, які відрізняються від загальних вимог, передбачених статтею 123 Земельного кодексу України до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Зокрема, у заяві про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства потрібно зазначити не лише бажаний розмір і місце розташування ділянки, але й обґрунтувати розміри земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства.

Зазначені вимоги відповідають загальним принципам земельного законодавства (стаття 5 Земельного кодексу України) та меті регулювання земельних відносин у сфері діяльності фермерських господарств, яка полягає у створенні умов для реалізації ініціативи громадян щодо виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, а також для забезпечення раціонального використання й охорони земель фермерських господарств, правового та соціального захисту фермерів України (преамбула Закону України "Про фермерське господарство").

Отже, при вирішенні спору про правомірність надання та використання земельної ділянки для ведення фермерського господарства підлягає застосуванню порядок, визначений статтею 7 Закону України "Про фермерське господарство", як спеціальний щодо статті 123 Земельного кодексу України (аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19).

6.21. За змістом статей 1, 7, 8 Закону України "Про фермерське господарство" заява громадянина про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення фермерського господарства повинна містити комплекс передбачених частиною 1 статті 7 цього Закону умов і обставин. У свою чергу, розглядаючи заяву громадянина по суті, орган державної виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування (а в разі переданого на розгляд суду спору - суд) повинен дати оцінку обставинам і умовам, зазначеним у заяві, перевірити доводи заявника, наведені на обґрунтування розміру земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, в тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів.

За наслідками зазначеної перевірки орган державної виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування повинен пересвідчитися в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого виду, виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства.

Відсутність належної перевірки, формальний підхід до вирішення заяви громадянина створює передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання іншими приватними суб`єктами в користування земель державної чи комунальної власності поза передбаченою законом обов`язковою процедурою - без проведення земельних торгів.

Подібні правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 525/1225/15-ц та від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19, на які посилається скаржник.

6.22. Законом України "Про фермерське господарство" передбачено, що заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна бути розглянута по суті. При цьому норми цього Закону не містять імперативної вказівки про задоволення заяви за наявності певних формальних умов, допускаючи можливість прийняття органом державної влади чи органом місцевого самоврядування рішення про відмову в задоволенні заяви без визначення виключного переліку підстав для такої відмови (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2019 у справі № 365/62/16-ц).

6.23. Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19 та від 15.01.2020 у справі № 627/1351/18 наголошено, що можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з одержанням ним державного акта на право власності на земельну ділянку або укладенням договору оренди земельної ділянки для ведення фермерського господарства, що є передумовою для його реєстрації, натомість відсутність такої реєстрації протягом розумного строку є невиконанням умов Закону для отримання земельної ділянки з метою ведення фермерського господарства.

6.24. Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог Прокурора, зазначив про неналежний спосіб захисту порушеного права, який обрав Прокурор. При цьому суд першої інстанції дійшов висновку, що спірні договори оренди земельних ділянок площею 111,9633 га з кадастровим номером 3222980900:06:002:0003 та площею 38,2492 га з кадастровим номером 3222980300:02:001:0006, які укладені 17.11.2014 між ГУ Держземагентства та ОСОБА_1 , є нікчемними відповідно до частин 1, 2 статті 228 Цивільного кодексу України.

6.25. Натомість суд апеляційної інстанції позовні вимоги Прокурора задовольнив частково, зокрема, задовольнив вимоги про визнання недійсними та скасування наказів ГУ Держгеокадастру від 21.10.2014 № 10-8613/15-14-сг та від 21.10.2014 № 10-8705/15-14-сг; про визнання недійсними договору оренди земельної ділянки площею 111,9633 га із кадастровим номером 3222980900:06:002:0003, договору оренди земельної ділянки площею 38,2492 га із кадастровим номером 3222980300:02:001:0006, укладених 17.11.2014 між ГУ Держгеокадастру та ОСОБА_1 ; про визнання недійсним договору суборенди земельної ділянки площею 38,2492 га із кадастровим номером 3222980300:02:001:0006, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , від 29.12.2016 № 1649. При цьому суд апеляційної інстанції виходив із того, що такі позовні вимоги Прокурора є обґрунтованими. 

6.26. Не погодившись із висновками суду апеляційної інстанції та із мотивами суду першої інстанції, ФГ "Миронівщина" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.11.2025 у справі № 371/228/17, змінити рішення Господарського суду Київської області від 01.05.2025 у справі № 371/228/17 шляхом викладення його мотивувальної частини з урахуванням доводів касаційної скарги. 

Отже, судові рішення у справі № 371/228/17 переглядаються Верховним Судом лише в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

6.27. Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, ФГ "Миронівщина" зазначає про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Скаржник, звертаючись із касаційною скаргою, посилається на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

6.28. Пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

6.29. Касаційна скарга з підстав, передбачених пунктом 1 частини 2 
статті 287 Господарського процесуального кодексу України, мотивована тим, що суд першої та апеляційної інстанцій не врахували висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, щодо повноважень прокурора звертатися до суду з позовом. 

Скаржник також у касаційній скарзі зазначає про неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18, від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, від 21.08.2019 у справі № 9 11/3681/17, від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19, від 26.05.2023 у справі № 905/77/21, від 21.09.2022 у справі № 908/976/19, від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц, від 14.05.2024 у справі № 916/1213/23, від 17.04.2025 у справі № 904/186/23, від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, щодо обрання Прокурором неефективного та неналежного способу захисту при зверненні до суду з позовними вимогами про визнання недійсними та скасування наказів ГУ Держземагенства, а також про визнання недійсними договорів оренди земельної ділянки.

При цьому ФГ "Миронівщина" також зауважує про неврахування судом першої інстанції висновків, викладених у постановах від 29.09.2020 у справі № 688/2908/16-ц, від 11.06.2024 у справі № 917/1710/23, від 09.04.2024 у справі № 629/6198/21, від 21.05.2024 у справі № 622/1061/21, від 17.09.2024 у справі № 922/1830/19, щодо надання земельних ділянок для ведення фермерського господарства та щодо нікчемності договорів оренди земельних ділянок. 

Крім того, скаржник зазначає, що позовні вимоги Прокурора свідчать про надмірне втручання держави у право на мирне користування земельними ділянками. За твердженням скаржника, ФГ "Миронівщина" своєчасно та в повному обсязі сплачує орендну плату і використовує земельні ділянки відповідно до їх цільового призначення, умов договорів та чинного законодавства. На думку скаржника, судом апеляційної інстанції не було застосовано принципи добросовісності, справедливості та розумності, відповідно до яких сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (викладені в постанові Верховного Суду від 10.03.2021 у справі № 607/11746/17).

6.30. Розглянувши доводи скаржника, колегія суддів установила, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, на яку посилається скаржник, сформульовано такі висновки:

"26. Відповідно до частини четвертої статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

…39. Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

…76. Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

…78. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

…83. Якщо суд після відкриття провадження у справі з урахуванням наведених учасниками справи аргументів та наданих доказів установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді, суд залишає позовну заяву, подану прокурором в інтересах держави в особі компетентного органу, без розгляду відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 226 ГПК України".

6.31. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, на яку в касаційній скарзі посилається ФГ "Миронівщина", викладено такий висновок:

"8.3. Велика Палата Верховного Суду у справі з подібними позовними вимогами прокурора до органу місцевого самоврядування та орендаря зазначала, що, оскаржуючи рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування та правочин щодо розпорядження майном, прокурор вправі звернутися до суду або як самостійний позивач в інтересах держави, визначивши такий орган відповідачем (коли оскаржується рішення останнього), або в інтересах держави в особі відповідного органу, зокрема тоді, коли цей орган є стороною (представником сторони) правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. У разі задоволення вимоги про визнання недійсним правочину та про повернення отриманого за ним (наприклад, земельної ділянки) чи про витребування майна від набувача, таке повернення та витребування відбувається на користь держави чи територіальної громади, від імені яких відповідний орган може діяти тільки як представник (пункти 7.18- 7.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20, постанови від 15 січня 2020 року у справі № 698/119/18, від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17)".

6.32. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2025 у справі № 911/906/23, на яку посилається скаржник, наведено такі висновки:

"52. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді винятково після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень.

У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи його законним представником або суб`єктом владних повноважень".

6.33. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, на яку посилається ФГ "Миронівщина", сформульовано такий висновок:

"50. Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади, зокрема повноважень органів Держгеокадастру, здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах". 

Подібні висновки, як зазначає скаржник, викладені в постановах Великої Палати Верховного суду від 09.09.2025 у справі № 911/906/23, від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21.

6.34. Посилаючись на наведені висновки Верховного Суду, скаржник зазначає, що матеріали справи не місять доказів звернення Прокурора з повідомленням про виявлення порушення земельного законодавства до ГУ Держгеокадастру, а також до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, що прямо суперечить статті 23 Закону України "Про прокуратуру", статті 53 Господарського процесуального кодексу України і свідчить про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права.

6.35. У справі, яка розглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що Прокурор у позовній заяві посилався на порушення відповідачами інтересів держави, яке, за твердженням Прокурора, полягає в незаконності прийняття ГУ Держземагентства спірних наказів та незаконності укладених між відповідачами на підставі цих наказів договорів оренди від 17.11.2014 та договору суборенди від 29.12.2016. Прокурор також у позові зауважив, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 10.09.2014 № 442 ГУ Держземагентства перетворене в ГУ Держгеокадастру; ГУ Держгеокадастру не може бути одночасно позивачем і відповідачем за цим позовом, тому він звернувся з позовом в інтересах держави як позивач.

6.36. Колегія суддів зазначає, що відповідно до абзацу 2 частини 5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

6.37. У справі, яка розглядається, заступник керівника Кагарлицької місцевої прокуратури звернувся з позовом про визнання незаконними і скасування оспорюваних наказів від 22.08.2014 № 10-4865/15-14-сг, від 21.08.2014 № 10-4845/15-14-сг, від 21.10.2014 № 10-8613/15-14-сг, від 21.10.2014 № 10-8705/15-14-сг до ГУ Держгеокадастру. На думку заступника керівника Кагарлицької місцевої прокуратури, ГУ Держгеокадастру незаконно їх прийняло, тому є відповідачем за цими позовними вимогами. 

У позовній заяві заступник керівника Кагарлицької місцевої прокуратури обґрунтував відповідно до вимог частини 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України та частин 3, 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" порушення закону цим органом (тобто навів підстави для представництва інтересів держави), а також зазначив, у чому, на його думку, полягає порушення цих інтересів (тобто навів підстави позову). Отже, у заступника керівника Кагарлицької місцевої прокуратури не виник обов`язок попередньо, до звернення до суду, повідомити про звернення до суду з позовом ані ГУ Держгеокадастру, ані Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру (яка не є учасником спірних правовідносин).

6.38. Тому безпідставними є доводи скаржника про те, що матеріали справи не містять доказів звернення заступника керівника Кагарлицької місцевої прокуратури з повідомленням про виявлення порушення земельного законодавства до ГУ Держгеокадастру, а суди попередніх інстанцій не врахували передбачений законом обов`язок прокурора попередньо, до звернення до суду, повідомити про таке звернення суб`єкта владних повноважень. 

Отже, заступник керівника Кагарлицької місцевої прокуратури підтвердив підстави для представництва інтересів держави у цій справі.

6.39. Колегія суддів вважає безпідставними доводи скаржника про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки відсутності у Прокурора необхідних повноважень діяти від імені держави у цій справі. На думку скаржника, на момент ухвалення судових рішень Миронівська міська рада Київської області набула повноважень щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення замість ГУ Держгеокадастру, тому Прокурор повинен був звертатися в особі держави в інтересах органу місцевого самоврядування. 

У справі, яка розглядається, суди встановили, що державна реєстрація права комунальної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222981800:01:005:0001 площею 44,6957 га за Миронівською міською радою була проведена лише 22.01.2021, а державна реєстрація права комунальної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222980300:02:001:0006 площею 38,2492 га за Миронівською міською радою не проводилась. Відповідно до інформаційної довідки від 15.07.2024 № 386934091 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо земельної ділянки з кадастровим номером 3222980300:02:001:0006 державна реєстрація права комунальної власності на цю земельну ділянку не проведена, власником цієї земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вказана держава в особі ГУ Держземагентства. Суди попередніх інстанцій також зазначили, що відсутні докази державної реєстрації права комунальної власності щодо земельної ділянки з кадастровим номером 3222980900:06:002:0003. 

При цьому суди попередніх інстанцій урахували, що підпунктом 58 статті 4 розділу І Закону України від 28.04.2021 № 1423-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин" із 27.05.2021 внесено зміни до розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України, зокрема, доповнено його пунктом 24, відповідно до якого з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель, визначених законом. Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки. Однак суди встановили, що докази проведення державної реєстрації припинення права державної власності та виникнення права комунальної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222980900:06:002:0003 та земельну ділянку з кадастровим номером 3222980300:02:001:0006 за Миронівською міською радою відсутні. 

6.40. Тому колегія суддів зазначає, що обґрунтованим є висновок місцевого господарського суду про те, що у Прокурора не було підстав для звернення до Миронівської міської ради перед поданням цього позову до суду в лютому 2017 року, оскільки на момент звернення Прокурора із цим позовом в лютому 2017 року Миронівська територіальна громада в особі Миронівської міської ради не була власником зазначених земельних ділянок, тому Миронівська міська рада не мала повноважень щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення замість ГУ Держгеокадастру. 

6.41. З урахуванням викладеного безпідставними є доводи скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду щодо застосування частини 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України та частин 3, 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", викладених у постановах від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц. 

6.42. ФГ "Миронівщина" у касаційній скарзі зазначає, що позовні вимоги Прокурора про визнання недійсними наказів ГУ Держземагенства є неналежним способом захисту порушених інтересів держави, проте апеляційний господарський суд помилково задовольнив позовні вимоги Прокурора про визнання недійсними та скасування наказів ГУ Держземагенства від 21.10.2014 № 10-8613/15-14-сг, від 21.10.2014 № 10-8705/15-14-сг, якими затверджено проекти із землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду для ведення фермерського господарства ОСОБА_1 . 

6.43. Як зазначає скаржник, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18, від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 сформульовано висновки про те, що вимога про визнання наказів ГУ Держземагентства незаконними та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призведе до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою, оскільки такі рішення за умови їх невідповідності закону не тягнуть правових наслідків, на які вони спрямовані. 

Крім того, за твердженням скаржника, зазначені накази ГУ Держземагентства вичерпали свою дію виконанням, а їх скасування не дозволить позивачу ефективно відновити володіння відповідною земельною ділянкою.

6.44. У справі, яка розглядається, відмовляючи в задоволенні позовних вимог Прокурора про визнання недійсними та скасування наказів ГУ Держземагентства від 22.08.2014 № 10-4865/15-14-сг та від 21.08.2014 № 10-4845/15-14-сг про надання ОСОБА_1 дозволів на розроблення проектів із землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду, а також наказів від 21.10.2014 № 10-8613/15-14-сг та від 21.10.2014 № 10-8705/15-14-сг, якими затверджено проекти із землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства, суд першої інстанції виходив із того, що ці позовні вимоги Прокурора не є ефективним способом захисту, оскільки задоволення таких вимог не призводить до відновлення володіння відповідними земельними ділянками.

6.45. Натомість суд апеляційної інстанції зазначив, що обраний Прокурором спосіб захисту інтересів держави відповідає способу захисту, визначеному пунктом 10 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України, та в сукупності з визнанням оспорюваних правочинів недійсними призводить до відновлення прав власника землі. Суд апеляційної інстанції зазначив, що накази ГУ Держгеокадастру, оспорювані Прокурором, є незаконними, оскільки прийняті з порушенням вимог статей 116, 124 Земельного кодексу України і статті 7 Закону України "Про фермерське господарство", тому дійшов висновку про те, що позовні вимоги Прокурора про визнання недійсними та скасування наказів ГУ Держземагентства від 21.10.2014 № 10-8613/15-14-сг і від 21.10.2014 № 10-8705/15-14-сг, якими затверджено проекти із землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

6.46. Колегія суддів установила, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, на яку посилається скаржник, сформульовано такий висновок:

"52. Оскільки вимога про визнання наказів ГУ Держземагентства незаконними та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою, то така вимога не є нерозривно пов`язаною з вимогою про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння. При цьому позивач у межах розгляду справи про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність зазначених наказів без заявлення вимоги про визнання їх незаконними та скасування, оскільки такі рішення за умови їх невідповідності закону не тягнуть правових наслідків, на які вони спрямовані.

53. Подібні за змістом висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19) щодо застосування норм права у подібних правовідносинах."

6.47. Колегія суддів зазначає, що способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, на яку посилається скаржник.

6.48. Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору оренди, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням, а можливість його скасування не дозволить позивачу ефективно відновити володіння відповідною земельною ділянкою. Подібні висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17, на які посилається скаржник. 

Отже, обґрунтованими є доводи скаржника про те, що позовні вимоги заступника керівника Кагарлицької місцевої прокуратури про визнання недійсними та скасування наказів про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, наказів про затвердження документації із землеустрою, є неефективним способом захисту прав держави, оскільки такі накази вичерпали свою дію виконанням шляхом укладення 17.11.2014 договорів оренди, тому визнання їх недійсними не може забезпечити ефективного захисту прав власника земельних ділянок. 

6.49. Скаржник також посилається на неврахування апеляційним господарським судом висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.11.2023 у справі № 922/1830/19:

"7.6. У цій справі прокурор пред`явив, зокрема, вимогу про визнання незаконним та скасування наказу ГУ Держземагентства у Харківській області, відповідачем визначив ГУ Держгеокадастру у Харківській області. Отже, в частині цієї позовної вимоги позов фактично пред`явлений державою (в особі прокурора) до неї самої (в особі ГУ Держгеокадастру у Харківській області).

7.7. Зазначене не відповідає частині першій статті 45 ГПК України, відповідно до якої сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Отже, позивач і відповідач не можуть збігатися, оскільки такий збіг унеможливлює наявність спору".

6.50. Колегія суддів зазначає, що згідно зі статтею 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

6.51. Відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої можливо було би задовольнити позовні вимоги. Тобто сторонами у судовому процесі є суб`єкти матеріально-правових відносин, які захищають свої інтереси й на яких поширюється законна сила судового рішення.

6.52. Колегія суддів зазначає, що в разі, якщо держава вступає у цивільні (господарські) правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими учасниками цивільних правовідносин. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, зокрема, у цивільних (господарських) відносинах, розглядається як поведінка держави у цих відносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава (зокрема, цивільні, господарські), органи, через які діє держава, не мають власних прав і обов`язків, але наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних відносинах. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19 та постановах Верховного Суду від 12.12.2023 у справі № 917/1024/22, від 05.12.2023 у справі № 927/85/19.

6.53. Таким чином, і в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18.

6.54. Отже, під час розгляду спору в суді фактичною стороною у справі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 16.02.2024 у справі № 917/1173/22, від 05.12.2023 у справі № 927/84/19, від 20.09.2023 у справі № 922/3204/19.

6.55. У справі, яка розглядається, спір щодо незаконності наказів ГУ Держземагенства виник між державою в особі Прокурора та державою в особі ГУ Держземагенства, проте наведене не відповідає вимогам частини 1 статті 45 Господарського процесуального кодексу України, оскільки позивач і відповідач не можуть збігатися, адже такий збіг унеможливлює наявність спору (пункт 7.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19, на яку посилається скаржник).

Отже, доводи скаржника про неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.11.2023 у справі № 922/1830/19, підтвердилися. Суд апеляційної інстанції, задовольняючи позовні вимоги про визнання недійсними та скасування наказів органу державної влади, не врахував, що вирішення спору між Прокурором та ГУ Держгеокадастру не відповідатиме меті ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, оскільки зводитиметься до розгляду державою в особі уповноваженого нею органу (суду) спору між іншими її органами, тобто спору держави із самою собою, що унеможливлює задоволення позову. Тому обґрунтованими є доводи скаржника про те, що вирішення спору між Прокурором та ГУ Держгеокадастру не відповідатиме меті ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 

6.56. З урахуванням наведеного Верховний Суд погоджується з висновком місцевого господарського суду про відмову в задоволенні позовних вимог Прокурора про визнання недійсними та скасування спірних наказів ГУ Держземагентства, оскільки вони виконані на момент звернення з позовом Прокурора до суду шляхом укладення відповідних договорів оренди земельних ділянок, тому їх скасування не дозволить Прокурору ефективно відновити володіння відповідними земельними ділянками. Отже, постанова апеляційного господарського суду в цій частині підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції у цій частині слід залишити в силі. 

Таким чином, обґрунтованими є доводи ФГ "Миронівщина" про неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18, від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17, від 22.11.2023 у справі № 922/1830/19. 

6.57. Як зазначає ФГ "Миронівщина" в касаційній скарзі, Прокурор звернувся з позовними вимогами про визнання недійсними договорів оренди землі, але вимог про застосування наслідків недійсності цих договорів не заявив, тому такий спосіб захисту Прокурора є неефективним. Проте, за твердженням скаржника, суд апеляційної інстанції наведеного не врахував та помилково задовольнив позовні вимоги Прокурора про визнання недійсними договорів оренди землі й договору суборенди. 

6.58. Колегія суддів установила, що в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.05.2023 у справі № 905/77/21, на яку посилається скаржник, сформульовано такий висновок: 

"28. Об`єднана палата наголошує, що, фактично уточнюючи висновок, викладений в пункті 5.29 постанови від 21.09.2022 у справі № 908/976/19, Велика Палата Верховного Суду в пункті 154 постанови від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц звернула увагу на те, що у разі, якщо на виконання оспорюваного правочину товариством сплачено кошти або передано інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не призводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту, лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь товариства або про витребування майна з володіння відповідача (зокрема, на підставі частини 1 статті 216, статті 387, частин 1, 3 статті 1212 ЦК України)".

Аналогічні висновки викладено в постановах Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 908/976/19, від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц, від 14.05.2024 у справі № 916/1213/23, від 17.04.2025 у справі № 904/186/23, на які посилається скаржник. 

6.59. Колегія суддів зазначає, що положення частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права, як визнання недійсним правочину.

6.60. Частинами 1 і 2 статті 216 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

6.61. Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину. Аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2024 у справі № 910/2592/19.

6.62. Згідно із частиною 5 статті 216 Цивільного кодексу України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

6.63. Відповідно до статей 215, 216 Цивільного кодексу України вимога про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину, як і про визнання його недійсним, може бути заявлена однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Така вимога може бути об`єднана з вимогою про визнання правочину недійсним, що в цілому сприяє швидкому та ефективному відновленню правового становища сторін, яке існувало до вчинення правочину, або заявлена як самостійна вимога у вигляді окремого позову. Якщо позов щодо застосування наслідків недійсності правочину не подано, суд не може застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину з власної ініціативи, оскільки згідно з абзацом 2 частини 5 статті 216 Цивільного кодексу України зазначене право є у суду лише щодо нікчемних правочинів. Подібні правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15, від 09.09.2021 у справі № 925/1276/19.

6.64. Визнання правочину недійсним не з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу) у спосіб реституції, що застосовується між сторонами такого правочину, а з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження суперечать завданням господарського (цивільного) судочинства, наведеним у частині 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України. Аналогічний висновок сформульовано в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 908/976/19.

6.65. У справі, яка розглядається, суд апеляційної інстанції, встановивши наявність підстав для визнання оспорюваних правочинів недійсними, дійшов висновку про задоволення позовних вимог Прокурора про визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок та договору суборенди земельної ділянки. Однак такий висновок суду апеляційної інстанції не відповідає висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 26.05.2023 у справі № 905/77/21, від 21.09.2022 у справі № 908/976/19, від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц, від 14.05.2024 у справі № 916/1213/23, від 17.04.2025 у справі № 904/186/23, на які посилається скаржник. Прокурор у справі, яка розглядається, звернувся з вимогами про визнання недійсними оспорюваних правочинів, проте вимог про застосування наслідків недійсності правочинів шляхом повернення земельних ділянок орендодавцю не заявив. 

6.66. Тому обґрунтованими є доводи скаржника щодо неврахування апеляційним господарським судом висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 26.05.2023 у справі № 905/77/21, від 21.09.2022 у справі № 908/976/19, від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц, від 14.05.2024 у справі № 916/1213/23, від 17.04.2025 у справі № 904/186/23.

6.67. Колегія суддів зазначає, що у справі, яка розглядається, позовні вимоги Прокурора про визнання недійсними оспорюваних правочинів (договорів оренди земельних ділянок, укладених 17.11.2014, а також договору суборенди від 29.12.2016) не підлягають задоволенню у зв`язку з обранням Прокурором способу захисту прав держави, який не є ефективним, оскільки заявлення позовної вимоги про визнання виконаного / частково виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, бо не призводить до поновлення майнових прав держави, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні зазначених позовних вимог.

6.68. Отже, обрання неналежного способу захисту порушеного права є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог Прокурора. Тому інші доводи скаржника не розглядаються колегією суддів, оскільки не впливають на результат вирішення спору.

6.69. З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що в цьому випадку частково підтвердилися наведені ФГ "Миронівщина" підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, оскільки апеляційний господарський суд, ухвалюючи оскаржувану постанову, неправильно застосував норми матеріального права та не врахував висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18, від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17, від 22.11.2023 у справі № 922/1830/19, від 26.05.2023 у справі № 905/77/21, від 21.09.2022 у справі № 908/976/19, від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц, від 14.05.2024 у справі № 916/1213/23, від 17.04.2025 у справі № 904/186/23, на які обґрунтовано посилається ФГ "Миронівщина" в касаційні скарзі. 

6.70. При цьому колегія суддів зазначає, що обґрунтованими є доводи скаржника про невідповідність висновків суду першої інстанції щодо нікчемності договорів оренди земельних ділянок, які укладені 17.11.2014 між ГУ Держземагентства та Мілевським О. І., з огляду на таке.

6.71. Відповідно до частин 1 та 2 статті 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

6.72. У постанові Верховного Суду від 11.06.2024 у справі № 917/1710/23, на яку посилається скаржник, вирішуючи питання щодо правомірності договору оренди земельної ділянки від 19.10.2016, наданої для ведення фермерського господарства без проведення земельних торгів, Суд зазначив, що Закон України від 18.02.2016 № 1012-VIII "Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо проведення земельних торгів" набув чинності з 03.04.2016, і цим Законом були внесені зміни до частини 2 статті 134 Земельного кодексу України. Верховний Суд зауважив, що з 03.04.2016 земельні ділянки для ведення фермерського господарства було виключено з переліку земель, які не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах).

Верховний Суд у постанові від 11.06.2024 у справі № 917/1710/23 визнав помилковими висновки апеляційного господарського суду про те, що договір оренди земельної ділянки від 19.10.2016 є нікчемним. Верховний Суд зазначив, що відповідно до встановлених фактичних обставин справи громадянин отримав дозвіл на розробку проекту землеустрою до набрання чинності Законом України від 18.02.2016 № 1012-VIII "Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо проведення земельних торгів", тобто у період, коли законодавством допускалося надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства без проведення земельних торгів. При цьому Верховний Суд виснував, що обставини отримання заявником земельних ділянок за пільговою процедурою (без дотримання конкурентних засад) один раз чи більше не є очевидними і встановити це можливо лише під час перевірки заяви громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства. Тому Верховний Суд у постанові від 11.06.2024 у справі № 917/1710/23 дійшов висновку, що спірний договір оренди земельної ділянки від 19.10.2016 є оспорюваним.

Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 09.04.2024 у справі № 629/6198/21, від 21.05.2024 у справі № 622/1061/21, від 17.09.2024 у справі № 922/1830/19, на які посилається скаржник, обґрунтовуючи невідповідність висновків суду першої інстанції щодо нікчемності договорів оренди землі правовим позиціям Верховного Суду у подібних правовідносинах.

6.73. У справі, яка розглядається, суди встановили, що оспорювані Прокурором договори оренди землі укладені 17.11.2014, тобто до набрання чинності Законом України від 18.02.2016 № 1012-VIII "Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо проведення земельних торгів", у період, коли законодавством допускалося надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства без проведення земельних торгів. Тому спірні договори оренди землі, що укладені 17.11.2014, в цьому випадку є оспорюваними. Наведене свідчить про помилковість висновку суду першої інстанції щодо нікчемності оспорюваних Прокурором правочинів. 

6.74. При цьому колегія суддів зазначає, що помилковим є висновок суду першої інстанції про неможливість визнання недійсним договору суборенди від 29.12.2016 з тих мотивів, що на момент розгляду спору цей договір є розірваним. За змістом висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 27.11.2018 по справі № 905/1227/17, розірвання чи закінчення строку договору не є перешкодою для визнання його недійсним у судовому порядку. 

6.75. Водночас колегія суддів зазначає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов загалом правильних висновків про відмову в задоволенні позову Прокурора в частині визнання недійсними оспорюваних правочинів (договорів оренди земельних ділянок, укладених 17.11.2014, а також договору суборенди від 29.12.2016), але з інших мотивів. У задоволенні позову Прокурора в частині зазначених позовних вимог необхідно було відмовити саме у зв`язку з обранням Прокурором способу захисту прав держави, який не є ефективним, бо задоволення цих вимог без вимоги про застосування наслідків недійсності правочинів не призведе до поновлення майнових прав держави і є самостійною підставою для відмови в задоволенні зазначених позовних вимог. Тому рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог Прокурора в інтересах держави про визнання недійсними договору оренди земельної ділянки площею 111,9633 га з кадастровим номером 3222980900:06:002:0003, договорів оренди землі, укладених 17.11.2014, договору суборенди, укладеного 29.12.2016, належить залишити в силі з мотивів, викладених у цій постанові.

6.76. Верховний Суд також зазначає, що інші доводи ФГ "Миронівщина", наведені в касаційній скарзі, не впливають на результат розгляду справи, оскільки обрання позивачем неналежного чи неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.

6.77. Оскільки частково підтвердилися доводи касаційної скарги ФГ "Миронівщина", передбачені пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, то касаційну скаргу належить задовольнити частково, оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - скасувати в частині задоволення позовних вимог Прокурора в інтересах держави про визнання недійсними та скасування наказів від 21.10.2014 № 10-8613/15-14-сг та від 21.10.2014 № 10-8705/15-14-сг, про визнання недійсними договорів оренди землі, укладених 17.11.2014, про визнання недійсним договору суборенди земельної ділянки, укладеного 29.12.2016, рішення господарського суду першої інстанції в цій частині - залишити в силі з мотивів, викладених у цій постанові. В частині відмови у задоволенні позовних вимог Прокурора про визнання недійсними та скасування наказів ГУ Держземагентства від 22.08.2014 №10-4865/15-14-сг та від 21.08.2014 № 10-4845/15-14-сг рішення та постанову слід залишити без змін.

7. Висновки Верховного Суду

7.1. Відповідно до частин 1- 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

7.2. Пунктом 3 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

7.3. Частинами 1, 4 статті 311 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

7.4. Пунктом 4 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

7.5. Згідно зі статтею 312 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

7.6. Ураховуючи положення законодавства та встановлені судами фактичні обставини справи, колегія суддів зазначає, що касаційну скаргу ФГ "Миронівщина" належить задовольнити частково, оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - скасувати в частині задоволення позовних вимог Прокурора в інтересах держави про визнання недійсними та скасування наказів від 21.10.2014 № 10-8613/15-14-сг та від 21.10.2014 № 10-8705/15-14-сг, про визнання недійсними договорів оренди землі, укладених 17.11.2014, про визнання недійсним договору суборенди, укладеного 29.12.2016, рішення господарського суду першої інстанції в цій частині - залишити в силі з мотивів, викладених у цій постанові. В частині відмови у задоволенні позовних вимог Прокурора про визнання недійсними та скасування наказів ГУ Держземагентства від 22.08.2014 №10-4865/15-14-сг та від 21.08.2014 № 10-4845/15-14-сг рішення та постанову слід залишити без змін.
8. Судові витрати

Судовий збір за подання касаційної скарги відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України слід покласти на Київську обласну прокуратуру. 

Керуючись статтями 300, 308, 312, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 

ПОСТАНОВИВ :

1. Касаційну скаргу Фермерського господарства "Миронівщина" задовольнити частково.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.11.2025 у справі № 371/228/17 скасувати в частині задоволення позовних вимог керівника Обухівської окружної прокуратури в інтересах держави про визнання недійсними та скасування наказів Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 21.10.2014 № 10-8613/15-14-сг та від 21.10.2014 № 10-8705/15-14-сг, про визнання недійсними договору оренди земельної ділянки площею 111,9633 га з кадастровим номером 3222980900:06:002:0003, договору оренди земельної ділянки площею 38,2492 га з кадастровим номером 3222980300:02:001:0006, укладених між Головним управлінням Держгеокадастру у місті Києві та Київській області і ОСОБА_1 17.11.2014, про визнання недійсним договору суборенди земельної ділянки площею 38,2492 га з кадастровим номером 3222980300:02:001:0006, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , № 1649 від 29.12.2016.

В цій частині залишити в силі рішення Господарського суду Київської області від 01.05.2025 у справі № 371/228/17, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. 

3. В іншій частині рішення Господарського суду Київської області від 01.05.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.11.2025 у справі № 371/228/17 залишити без змін.

4. Стягнути з Київської обласної прокуратури на користь Фермерського господарства "Миронівщина" 12 800 (дванадцять тисяч вісімсот) грн 00 коп. витрат зі сплати судового збору за розгляд справи в суді касаційної інстанції. 

5. Доручити Господарському суду Київської області видати наказ на виконання цієї постанови. 

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуюча Н. О. Багай

Судді Т. Б. Дроботова 

Ю. Я. Чумак