ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Давидюка Тараса, 26А, м. Рівне, 33013, тел. (0362) 62 03 12, код ЄДРПОУ: 03500111,
e-mail: inbox@rv.arbitr.gov.ua, вебсайт: https://rv.arbitr.gov.ua

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" січня 2026 р. м. Рівне Справа № 918/1224/24 

Господарський суд Рівненської області у складі головуючого судді Пашкевич І.О., за участю секретаря судового засідання Ярощук О.П. розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження справу
за позовом керівника Здолбунівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Здолбунівської міської ради 
до відповідача - 1 Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівненська енергопостачальна компанія"
до відповідача - 2 Комунального підприємства "Здолбунівводоканал"
про визнання недійсними додаткових угод та стягнення 688 111 грн. 51 коп

у судове засідання з`явилися:
- від прокуратури: Рункевич Ірина Вікторівна 
- від позивача: не з`явився;
- від відповідача-1: Крук Віра Романівна;
- від відповідача-2: не з`явився

ВСТАНОВИВ: 
Заяви і клопотання сторін, процесуальні рішення
31 грудня 2024 року керівник Здолбунівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Здолбунівської міської ради звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовом до відповідача - 1 Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівненська енергопостачальна компанія" до відповідача - 2 Комунального підприємства "Здолбунівводоканал" про визнання недійсними додаткових угод та стягнення 688 111 грн. 51 коп.
За результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 918/1224/24 розподілено судді Войтюку В.Р.
Ухвалою від 03.01.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 918/1224/24, розгляд справи визначено здійснювати за правилами загального позовного провадження у змішаній (паперовій та електронній) формі, підготовче судове засідання призначено на 03.02.2025.
20 січня 2025 року від відповідача - 1 надійшов відзив, в якому останній позовні вимоги заперечує у повному обсязі та просить суд у задоволенні позову відмовити.
22 січня 2025 року від прокуратури надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої остання спростовує доводи викладені відповідачем у відзиві та просить суд позовні вимоги задоволити у повному обсязі. 
Ухвалою від 03.02.2025 відкладено підготовче засідання на 24.02.2025.
Ухвалою від 24.02.2025 відкладено підготовче засідання на 10.03.2025.
28 лютого 2025 року від представника відповідача - 1 надійшло клопотання про зупинення провадження у справі.
Ухвалою від 10.03.2025 закрито підготовче провадження у справі № 918/1224/24. Призначено розгляд справи до судового розгляду по суті на 31.03.2025.
Рішенням Вищої ради правосуддя від 18.03.2025 № 542/0/15-25 суддю ОСОБА_1 звільнено з посади судді Господарського суду Рівненської області у зв`язку з поданням заяви про відставку.
У зв`язку із звільненням ОСОБА_1 з посади судді Господарського суду Рівненської області, враховуючи наказ Господарського суду Рівненської області № 04-40/90/25 від 18.03.2025 про його відрахування зі штату суду, виникла необхідність призначити повторний автоматизований розподіл справи № 918/1224/24.
Відповідно до підпунктів 2.3.49, 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду розпорядженням керівника апарату від 20.03.2025 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 918/1224/24.
20 березня 2025 року за результатами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 918/1224/24 розподілено судді Пашкевич І.О.
Ухвалою від 21.03.2025 справу № 918/1224/24 прийнято до свого провадження суддею Пашкевич І.О. Постановлено розпочати розгляд справи № 918/1224/24 зі стадії підготовчого провадження. Замінено судове засідання з розгляду справи № 918/1224/24 по суті 31.03.2025 на підготовче засідання.
Ухвалою від 31.03.2025 клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівненська енергопостачальна компанія" про зупинення провадження у справі - задоволено. Зупинено провадження у справі № 918/1224/24 до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду судового рішення у подібних правовідносинах у іншій справі № 920/19/24. Зобов`язано учасників справи повідомити суд про результати розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 920/19/24.
24 грудня 2025 року від Здолбунівської окружної прокуратури надійшло клопотання про поновлення провадження у справі.
Розглянувши означене клопотання, судом встановлено, що в його обгрунування прокуратура вказує, що Великою Палатою Верховного Суду 21.11.2025 винесено постанову у справі № 920/19/24.
Судом встановлено, що з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається Великою Палатою Верховного Суду 21.11.2025 прийнято постанову у справі № 920/19/24. Так, касаційну скаргу ТОВ «Енергетичне партнерство», залишено без задоволення, постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.10.2024 та рішення Господарського суду Сумської області від 26.06.2024 у справі № 920/19/24 залишено без змін. 15.12.2025 забезпечено надання загального доступу до повного тесту постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2025.
Отже, обставини, що викликали зупинення провадження у справі усунені.
Ухвалою від 29.12.2025 клопотання Здолбунівської окружної прокуратури про поновлення провадження у справі задоволено. Поновлено провадження у справі № 918/1224/24. Підготовче засідання у справі № 918/1224/24 призначено на 15.01.2026.
Ухвалою від 15.01.2026 закрито підготовче провадження у справі № 918/1224/24. Призначено справу № 918/1224/24 до судового розгляду по суті на 29.01.2026.
29 січня 2026 року судом встановлено, що Здолбунівська міська рада (позивач) та Комунальне підприємство "Здолбунівводоканал" (відповідач-2) не забезпечили явку уповноважених представників у судове засідання, про час дату та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином шляхом доставлення ухвали від 15.01.2026 до їх електронних кабінетів у підсистемі Електронний суд ЄСІТС 19.01.2026 після 17:00 год.
Згідно з п. 2 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є, серед іншого, день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.
Відповідно до абз 2 ч. 6 ст. 242 ГПК України якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.
Отже, позивач та відповідач-2 вважаються такими, що отримали ухвалу від 15.01.2026 - 22.01.2026.
Згідно з ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Окрім того, інформація щодо слухання судом справ є публічною і розміщується на офіційному веб-сайті суду в мережі Інтернет, що також свідчить про наявність в учасників можливості дізнатись про слухання справи за їх участю.
Зважаючи на те, що явка представників учасників справи у судове засідання не визнавалася обов`язковою, суд дійшов висновку про можливість проведення судового засідання з розгляду справи по суті без участі представників Здолбунівської міської ради та Комунального підприємства "Здолбунівводоканал".
Присутній у судовому засіданні 29.01.2026 прокурор просив позов задоволити з підстав, викладених у позовній заяві.
Представник відповідача - 1 ТОВ "РОЕК" просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві.
Стислий виклад позиції прокуратури із позовної заяви 
В обґрунтування позовних вимог прокуратура вказує, що між Постачальником (відповідачем-1) та Споживачем (відповідачем-2) за результатами відкритих торгів 29.12.2020 було укладено Договір № 7001-ВЦ на постачання електричної енергії. В подальшому між вказаними юридичними особами було укладено 12 додаткових угод, що призвело до збільшення ціни закупівлі електричної енергії на 149 % та є порушенням вимог законодавства України про публічні закупівлі, а отже такі Додаткові угоди підлягають визнанню недійсними в судовому порядку, а надмірно сплачені кошти – стягненню з відповідача-1 на користь позивача.
Прокуратура стверджує, що при укладанні оспорюваних додаткових угод № 1, № 2, № 3, № 4, № 6, № 7, № 8, № 9, № 10, № 11, № 12 постачальником не обґрунтовано коливання ціни на електричну енергію на ринку, не обґрунтовано чому підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по ціні, запропонованій замовнику на тендері, не наведено причини, через які виконання укладеного договору стало для постачальника вочевидь не вигідним. Прокуратура заявляє, що у цій справі підлягає до застосування позиції ВС від 12.09.2019 у справі № 915/1868/18, від 18.06.2021 у справі № 927/491/19, від 16.02.2023 у справі № 903/366/22 07.09.2022 у справі № 927/1058/21, згідно з якими ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення за наявності умов, встановлених у ст. 652 ЦК України та п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі. А можливість зміни ціни договору внаслідок недобросовісних дій сторін (сторони) договору робить результат закупівлі невизначеним та тягне за собою неефективне використання бюджетних коштів, що є прямим порушенням принципів процедури закупівлі та мети проведення відкритих тендерів, визначених Законом.
Прокуратура наголошує, що перемога у тендері (закупівля за державні кошти) та укладення договору з однією ціною та її подальше підвищення шляхом так званого «каскадного» укладення додаткових угод є нечесною і недобросовісною діловою практикою з боку продавця.
Стислий виклад позиції відповідача - 1 із відзиву
ТОВ "РОЕК" у відзиві вказує на відсутність правових підстав звернення прокуратури із даним позовом в особі Здолбунівської міської ради, покликаючись на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 07.12.2021 у справі № 903/865/20, від 14.12.2021 у справі № 917/565/21 та від 21.12.2021 у справі № 917/764/21, відповідно до яких наявність корпоративних відносин між органом місцевого самоврядування та комунальним підприємством виключає наявність владних повноважень між ними або між органом місцевого самоврядування як засновником комунального підприємства та третіми особами, які здійснюють господарське правопорушення, на яке повинно реагувати комунальне підприємство як суб`єкт господарських відносин. ТОВ "РОЕК" заявляє, що у справі № 918/1224/24 Здолбунівська міська рада не є стороною договору про постачання електричної енергії. Позовна заява містить вимоги про визнання недійсними додаткових угод до договору про постачання електричної енергії, укладених між відповідачами. Тобто, заявлена прокуратурою вимога про визнання недійсними додаткових угод до договору про постачання електричної енергії та стягнення грошових коштів свідчить про те, що прокурором визначено порушення прав комунального підприємства, а не територіальної громади в особі органу місцевого самоврядування. Тому у даній справі Здолбунівська міська рада не є належним позивачем.
На переконання ТОВ "РОЕК" належним позивачем в особі якого прокуратура могла б звернутися із даним позовом є Держаудитслужба як орган державного фінансового контролю, що здійснює державний фінансовий контроль за використанням коштів державного та місцевих бюджетів, і в разі виявлення порушень законодавства має право пред`явити обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень. Однак прокуратурою в порушення вимог Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 № 43, до позовної заяви не долучено жодного доказу про те, що Держаудитслужбою проводився фінансовий контроль за використанням коштів державного та місцевих бюджетів, щодо виявлення порушень законодавства.
Щодо спірних договірних відносин між ТОВ «РОЕК» та КП «Здолбунівводоканал», відповідач-1 вказує, що у зв`язку з підвищенням ціни на ринку електричної енергії, керуючись вимогами ч. 5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та умовами п. 13.8. Договору, було укладено додаткові угоди, згідно з якими збільшення ціни за одиницю товару здійснювалось по кожній з додаткових угод не більш як 10 відсотків від попередньої, що відповідно не призвело до збільшення суми, визначеної в договорі. ТОВ «РОЕК» заявляє, що договірні відносини повністю відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 17.05.2018 у справі № 904/6861/17. Такої ж думки дотримується Сьомий апеляційний адміністративний суд у постанові від 22.07.2021 (справа № 600/26/21-а) та Другий апеляційний адміністративний суд у постанові від 23.06.2021 (справа № 520/16846/20). На переконання відповідача-1 Законом України "Про публічні закупівлі" вже прямо передбачена можливість неодноразового збільшення ціни за одиницю товару до 10% - про це свідчить формулювання «не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю/внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару». Відтак правові підстави передбачені ч. 1 ст. 203 ЦК України щодо визнання спірних додаткових угод не дійсними відсутні.
Що стосується збільшення ціни на підставі додаткової угоди № 1, то ТОВ «РОЕК» зазначає, що згідно з п.13.8 Договору - умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі. У зв`язку з цим договір був підписаний за ціною зазначеною у тендерній пропозиції, а саме 1,2 грн., яка включала в собі тариф на послугу передачі у розмірі 240,23 грн/МВт*год. Відповідно до умов договору та заяви-приєднання початок постачання електричної енергії розпочався з 01.01.2021. Оскільки тариф на послугу передачі з 01.01.2021 встановлений Постановою № 2353 від 09.12.2020 у розмірі 293,93 грн/МВт*год вищий ніж 240,23 грн/МВт*год (який діяв на момент подачі тендерної пропозиції та відповідно у підписаному договорі), сторони підписали додаткову угоду № 1 від 08.02.2021 про встановлення ціни за одиницю товару – 1,2537 грн./кВт*год. без ПДВ (а не 2 3537 грн./кВт*год, як зазначено у позові) у відповідності до Постанови НКРЕКП від 09.12.2020 № 2353. У зв`язку з цим, твердження прокурора щодо відсутності обґрунтування укладення додаткової угоди № 1 від 08.02.2021 є безпідставним та таким, що суперечить вимогам законодавства та умовам договору.
Стислий виклад позиції прокуратури із відповіді на відзив
Прокуратура вказує, що орган в інтересах його вжито заходи представницького характеру в порядку визначеному ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» у даній справі визначено правильно.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21 вказано, оскільки засновником комунального закладу та власником його майна є територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування, що фінансує і контролює діяльність такого комунального закладу, а також зобов`язаний контролювати виконання обласного бюджету, зокрема законність та ефективність використання зазначеним закладом коштів цього бюджету за договорами про закупівлю товарів, то вказаний орган місцевого самоврядування є особою, уповноваженою на вжиття заходів представницького характеру щодо захисту інтересів територіальної громади, інтереси якої є складовою інтересів держави, пов`язаних із законним та ефективним витрачанням коштів обласного бюджету. Схожі висновки викладені у постановах КГС ВС від 22.12.2022 у справі № 904/123/22, від 26.10.2022 у справі № 904/5558/20 (підпункти 5.50, 5.51) та від 21.12.2022 у справі № 904/8332/21 (пункт 33).
У даному випадку, КП «Здолбунівводоканал» у спірних правовідносинах діє як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня (отримувач бюджетних коштів) та є замовником товару (електричної енергії) в обсязі та в межах видатків, визначених Здолбунівською міською радою (розпорядником бюджетних коштів вищого рівня). З урахуванням вищенаведеного, безпідставно отримані ТОВ «РОЕК» кошти в результаті укладення спірних незаконних додаткових угод мають бути стягнуті на користь Здолбунівської міської ради в дохід місцевого бюджету.
Щодо внесення змін до Договору за додатковою угодою № 1 від 08.02.2021 - прокуратура вказує наступне. Зміни внесені на підставі зміни постановою НКРЕКП № 2353 від 09.12.2020 «Про встановлення тарифу на послуги з передачі електричної енергії ПРАТ «НЕК «УКРЕНЕРГО» на 2021 рік» (оприлюднена 10.12.2020) тарифу на передачу електричної енергії, збільшено ціну за 1 кВт*год до 2,3537 грн. без ПДВ (на 4,47 %). Згідно із п. 1 вказаної додаткової угоди, відповідно до ч. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України, умови даної угоди розповсюджуються на відносини сторін, які виникли з січня 2021 року. При цьому, додаткова угода № 1 від 08.02.2021 про збільшення ціни розповсюджується на відносини сторін, які виникли з січня 2021 року, тобто починає діяти з моменту укладення Договору, ціна на електричну енергію фактично збільшується з моменту укладання Договору, що нівелює результати відкритих торгів. 
За умовами постанови НКРЕКП № 2668 від 10.12.2019 «Про встановлення тарифу на послуги з передачі електричної енергії ПРАТ «НЕК «УКРЕНЕРГО» на 2020 рік» (зі змінами від 04.11.2020), тариф на послуги з передачі електричної енергії для користувачів системи становив 312,76 грн/МВт*год, тобто був вищим на момент укладення Договору ніж станом на 01.01.2021. Отже, постачальником ТОВ «РОЕК» жодним чином не обґрунтовано збільшення тарифу на електричну енергію та необхідність підписання додаткової угоди № 1 від 08.02.2021.
Додаткові угоди № 1-2 укладено безпідставно, адже фактично коливання ціни електроенергії на ринку, порівняно з ціною встановленою у Договорі відбулося в сторону зменшення.
Оскільки додаткові угоди № 1-2 укладені з порушенням ст. 41 Закону та підлягають визнанню судом недійсними, наступні додаткові угоди також підлягають визнанню недійсними, адже їхнє укладення призвело до перевищення допустимої межі збільшення ціни за одиницю товару (10%), що визначена Законом. Так, укладення додаткової угоди № 2 призвело до збільшення ціни за 1 кВт/год. на 14 % відносно ціни, визначеної за умовами Договору; додаткової угоди № 3 – на 23,8 %; додаткової угоди № 4 – на 33,76 %; додаткової угоди № 5 – на 44,68 %; додаткової угоди № 6 – на 56,68 %, додаткової угоди № 7 – на 69,9 %, додаткової угоди № 8 – на 82,96 %, додаткової угоди № 9 – на 94,9 %, додаткової угоди № 10 – на 110 %, додаткової угоди № 11 – на 128,6 %, додаткової угоди № 12 – на 149 %.
Оскільки вищевказані додаткові угоди визнаються недійсними, то розрахунок за поставлену електроенергію повинен здійснюватися за ціною, вказаною за умовами Договору, а саме 1,2 грн. без ПДВ.
Фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин
Судом встановлено, що КП «Здолбунівводоканал» проведено закупівлю (номер закупівлі UA-2020-11-06-010330-c) за предметом закупівлі «Електрична енергія» очікуваною вартістю 2 300 460 грн. Так, 06.11.2020 розміщено оголошення про проведення відкритих торгів.
За результатами проведення відкритих торгів, 29.12.2020 між КП «Здолбунівводоканал» та ТОВ «Рівненська обласна енергопостачальна компанія» було укладено договір № 7001-ВЦ про постачання електричної енергії споживачу на суму 1 440 288 гривень.
За цим Договором Постачальник продає електричну енергію Споживачу для забезпечення потреб електроустановок Споживача, а Споживач оплачує Постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору (п. 2.1 Договору).
Відповідно до п. 5.2 Договору, спосіб визначення ціни (тарифу) електричної енергії зазначається в комерційній пропозиції постачальника. Зокрема, відповідно до п.1 Додатку № 2 до Договору, ціна за одиницю товару – за 1 кВт*год електричної енергії становить 1,2 грн. без ПДВ.
Згідно з п. 13.1. Договору, цей Договір набирає чинності з моменту погодження (акцептування) Споживачем заяви – приєднання (додаток № 1 до договору) і договірних величин споживання електричної енергії (додаток № 3 до договору) та укладається на строк до 31.12.2021 включно, а в частині виконання фінансових зобов`язань (в т.ч. повної фактичної оплати заборгованості, включаючи штрафні санкції) Договір діє до повного їх виконання.
Відповідно до п.13.8 Договору, умови договору не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції за результатами аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі. Істотні умови договору не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків:
1) зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків споживача;
2) збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю – не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії. Зміна ціни за одиницю товару допускається за умови надання стороною, яка пропонує зміни, документального підтвердження факту коливання ціни електричної енергії на ринку, а саме у торговій зоні «Об`єднані енергетичні системи України» («ОЕС Україна»). Таким документальним підтвердженням можуть бути офіційні дані про ціну, обсяги купівлі-продажу електричної енергії на ринку «на добу на перед» (далі – РДН) та внутрішньодобовому ринку (далі - ВДР), та інші показники, які склалися у відповідному розрахунковому періоді в торговій зоні «ОАС України» та оприлюднені офіційному вебсайті ДП «Оператор Ринку» за адресою в мережі Інтернет https:// www.oree.com.ua – згідно з ч. 6 ст. 67 Закону України «Про ринок електричної енергії» або інші документи органу, установи чи організації, які мають повноваження на експертні висновки стосовно відсоткової зміни ціни товару на ринках. Зміна ціни за одиницю товару застосовується з початку розрахункового періоду, у якому відбулись такі зміни.
3) покращення якості предмета закупівлі, за умови що таке покращення не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю;
4) продовження строку дії договору про закупівлю та строку виконання зобов`язань щодо передачі товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі обставин непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю;
5) погодження зміни ціни в договорі про закупівлю в бік зменшення (без зміни кількості (обсягу) та якості товарів, робіт і послуг), у тому числі у разі коливання ціни товару на ринку;
6) зміни ціни в договорі про закупівлю у зв`язку зі зміною ставок податків і зборів та/ або зміною умов щодо надання пільг з оподаткування - пропорційно до зміни таких ставок та/або пільг з оподаткування;
7) зміни встановленого згідно із законодавством органами державної статистики індексу споживчих цін, зміни курсу іноземної валюти, зміни біржових котирувань або показників Platts, ARGUS регульованих цін (тарифів) і нормативів, що застосовуються в договорі про закупівлю, у разі встановлення в договорі про закупівлю порядку зміни ціни.
Істотні умови Договору можуть змінюватися у випадку зміни регульованих цін (тарифів) та нормативів, які застосовуються у Договорі, а саме: тарифу на послуги з передачі електричної енергії та/або тарифу на послуги з розподілу електричної енергії, які враховуються в структурі остаточної ціни електричної енергії, що постачають за Договором.
У цьому випадку зміну ціни здійснюють у такому порядку:
- підставою для зміни ціни є набрання чинності постановою НКРЕКП про зміну відповідного регульованого тарифу, що застосовується у Договорі;
- нову (змінену) ціну застосовують з дня введення в дію відповідного регульованого тарифу згідно з рішенням НКРЕКП, якщо інше не встановлено чинним законодавством України (у тому числі відповідними рішеннями НКРЕКП).
8) зміни умов у зв`язку із продовженням дії договору на строк, достатній для проведення процедури закупівлі/спрощеної закупівлі на початку наступного року в обсязі, що не перевищує 20 відсотків суми, визначеної в початковому договорі про закупівлю, укладеному в попередньому році, якщо видатки на досягнення цієї цілі затверджено в установленому порядку.
Як встановлено судом, між сторонами підписано ряд додаткових угод, якими кожного разу збільшено ціну за одиницю товару:
- додатковою угодою № 1 від 08.02.2021 збільшено ціну за 1 кВТ/год. електричної енергії до 1,2537 грн. без ПДВ та визначено, що ціна починає застосовуватися до договірних величин споживання електричної енергії з 01.01.2021;
- додатковою угодою № 2 від 09.02.2021 збільшено ціну за 1 кВТ/год. електричної енергії до 1,377816 грн. без ПДВ та визначено, що ціна починає застосовуватися до договірних величин споживання електричної енергії з 01.01.2021;
- додатковою угодою № 3 від 24.03.2021 збільшено ціну за 1 кВТ/год. електричної енергії до 1,48610 грн. без ПДВ та визначено, що ціна починає застосовуватися до договірних величин споживання електричної енергії з 01.03.2021;
- додатковою угодою № 4 від 06.08.2021 збільшено ціну за 1 кВТ/год. електричної енергії до 1,60519 грн. без ПДВ та визначено, що ціна починає застосовуватися до договірних величин споживання електричної енергії з 01.07.2021;
- додатковою угодою № 5 від 25.08.2021 збільшено ціну за 1 кВТ/год. електричної енергії до 1,73618 грн. без ПДВ та визначено, що ціна починає застосовуватися до договірних величин споживання електричної енергії з 01.08.2021;
- додатковою угодою № 6 від 31.08.2021 збільшено ціну за 1 кВТ/год. електричної енергії до 1,88026 грн. без ПДВ та визначено, що ціна починає застосовуватися до договірних величин споживання електричної енергії з 01.08.2021;
- додатковою угодою № 7 від 31.08.2021 збільшено ціну за 1 кВТ/год. електричної енергії до 2,03874 грн. без ПДВ та визначено, що ціна починає застосовуватися до договірних величин споживання електричної енергії з 01.08.2021;
- додатковою угодою № 8 від 28.09.2021 збільшено ціну за 1 кВТ/год. електричної енергії до 2,19559 грн. без ПДВ та визначено, що ціна починає застосовуватися до договірних величин споживання електричної енергії з 01.09.2021;
- додатковою угодою № 9 від 28.09.2021 збільшено ціну за 1 кВТ/год. електричної енергії до 2,33917 грн. без ПДВ та визначено, що ціна починає застосовуватися до договірних величин споживання електричної енергії з 14.09.2021;
- додатковою угодою № 10 від 30.09.2021 збільшено ціну за 1 кВТ/год. електричної енергії до 2,52099 грн. без ПДВ та визначено, що ціна починає застосовуватися до договірних величин споживання електричної енергії з 15.09.2021;
- додатковою угодою № 11 від 25.10.2021 збільшено ціну за 1 кВТ/год. електричної енергії до 2,74348 грн. без ПДВ та визначено, що ціна починає застосовуватися до договірних величин споживання електричної енергії з 01.10.2021;
- додатковою угодою № 12 від 25.10.2021 збільшено ціну за 1 кВТ/год. електричної енергії до 2,98819 грн. без ПДВ та визначено, що ціна починає застосовуватися до договірних величин споживання електричної енергії з 14.10.2021.
Відтак, за період дії Договору на постачання електричної енергії з ініціативи постачальника на 12 разів збільшено ціну за електричну енергію - із 1,2 грн. без ПДВ до 2,98819 грн. без ПДВ, тобто на 149 %.
Із актів приймання-передачі на виконання Договору вбачається, що ТОВ «РОЕК» на виконання Договору поставлено 810 711 кВт*год електричної енергії на загальну суму 1 855 535,35 грн. з ПДВ.
У позовній заяві прокурор вказує, що укладення додаткових угод № 1, № 2, № 3, № 4, № 6, № 7, № 8, № 9, № 10, № 11, № 12 проведено із порушенням вимог ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі", а саме - ліміту 10 % збільшення ціни товару, що призвело до переплати комунальним підприємством грошових коштів. У зв`язку із цим прокуратура просить суд визнати недійсними додаткові угоди з огляду на положення ст.ст. 203, 215 ЦК України.
Норми права, що підлягають до застосування, та мотиви їх застосування, оцінка аргументів, наведених сторонами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються аргументи прокуратури та відповідача-1 об`єктивно оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступного.
Проаналізувавши спірні правовідносини, судом встановлено, що на момент проведення торгів, визнання учасника переможцем та укладення з ним Договору 29.12.2020 діяв Закон України "Про публічні закупівлі" в редакції Закону України № 114-IX від 19.09.2019 "Про внесення змін до Закону України "Про публічні закупівлі" та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення публічних закупівель", який набув чинності 20.10.2019 та введений в дію 19.04.2020.
Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі" істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії.
Прокуратура, проаналізувавши укладені додаткові угоди до Договору № 1, № 2, № 3, № 4, № 6, № 7, № 8, № 9, № 10, № 11, № 12 (кожну окремо взяту за критерієм збільшення вартості послуги), дійшла висновку, що істотні умови договору в частині формування ціни постачальником були порушені, оскільки вартість електроенергії збільшилася не на 10% загалом, а на 149 % (із 1,2 грн. без ПДВ до 2,98819 грн. без ПДВ), що є порушенням вимог Закону України «Про публічні закупівлі» та процедури тендерної закупівлі.
На думку прокурора такий висновок кореспондується із правовим висновком Верховного Суду у постанові від 18.06.2021 у справі № 927/491/19, відповідно до якого метою регулювання, передбаченого ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі", а саме закріплення можливості сторін змінити умови укладеного договору шляхом збільшення ціни за одиницю товару до 10% є запобігання ситуаціям, коли внаслідок істотної зміни обставин укладений договір стає вочевидь невигідним для постачальника.
В цілому, прокурор, обґрунтовуючи позовні вимоги, дійшов висновку, що відповідач-1, спонукаючи споживача (відповідача-2) електричної енергії до укладення додаткових угод, мав на меті збільшити ціну за одиницю товару на вигідний для себе відсоток, без реального коливання ціни на ринку.
Верховний Суд у своїх висновках, викладених у постанові від 18.06.2021 у справі № 927/491/19 зазначив, що: "Закріплення можливості сторін змінити умови укладеного договору шляхом збільшення ціни за одиницю товару до 10% є запобігання ситуаціям, коли внаслідок істотної зміни обставин укладений договір стає вочевидь невигідним для постачальника. Отже, передбачена законодавством про публічні закупівлі норма застосовується, якщо відбувається значне коливання (зростання) ціни на ринку, яке робить для однієї сторони договору його виконання вочевидь невигідним, збитковим. Для того, щоб за таких обставин не був розірваний вже укладений договір і щоб не проводити новий тендер, закон дає можливість збільшити ціну, але не більше як на 10%. Інше тлумачення відповідної норми Закону «Про державні закупівлі» нівелює, знецінює, робить непрозорою процедуру відкритих торгів. Верховний Суд зазначив, що обмеження 10% застосовується як максимальний ліміт щодо зміни ціни, визначеної в договорі, незалежно від того, як часто відбуваються такі зміни (кількість підписаних додаткових угод)".
Господарський суд зауважує, що до спірних правовідносин у межах даного спору у справі № 918/1224/24 висновки, викладені у постанові від 18.06.2021 у справі № 927/491/19 не можуть бути застосовані із урахуванням наступного.
Висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 18.06.2021 у справі № 927/491/19 були сформовані стосовно норми права, яка діяла у Законі України "Про публічні закупівлі" в редакції Закону, що діяв станом на серпень-жовтень 2018 року - п. 2 ч. 4 ст. 36.
Пункт 2 ч. 4 ст. 36 (Основні вимоги до договору про закупівлю) Закону України "Про публічні закупівлі" (який діяв станом на серпень-жовтень 2018 року) мав наступну редакцію: "Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків зміни ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків у разі коливання ціни такого товару на ринку, за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі".
З прийняттям Закону України № 114-IX від 19.09.2019 "Про внесення змін до Закону України "Про публічні закупівлі" та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення публічних закупівель", Закон України "Про публічні закупівлі" викладений у новій редакції, у тому числі і стаття, яка встановлює основні вимоги до договору про закупівлю та внесення змін до нього (ст. 41), за якою: "Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю / внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії."
Таким чином до нової редакції Закону України "Про публічні закупівлі" в цілому та норми щодо вимог до Договору № 7001-ВЦ від 29.12.2020 на постачання електричної енергії та внесення змін до нього, зокрема, не можуть бути застосовані правові висновки Верховного Суду у справі № 927/491/19, які були викладені у постанові стосовно попередньої редакції вказаного Закону, тобто за інших застосовуваних норм права.
Означене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, який викладений у постанові від 01.09.2020 у справі № 216/3521/16-ц, за яким до спірних правовідносин, що виникли за інших застосовуваних норм права відсутні підстави для врахування попереднього висновку у цій справі.
Із аналогічних мотивів щодо доводів відповідача-1 що містяться у відзиві про необхідність застосування до справи № 918/1224/24 висновків викладених у постанові Верховного Суду від 17.05.2018 у справі № 904/6861/17 - суд також визнає, що дані висновки не застосовуються до спірних правовідносин у справі № 918/1224/24, оскільки висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Верховного Суду у справі № 904/6861/17 були сформовані стосовно норми права, яка діяла у Законі України "Про публічні закупівлі" в редакції Закону, що діяв станом на серпень-жовтень 2018 року - п. 2 ч. 4 ст. 36 Законі України "Про публічні закупівлі".
Щодо актуальної практики, котру слід застосовувати до спірних правовідносин у справі № 918/469/25 суд враховує те, що Верховний Суд ухвалою від 29.01.2025 передав справу №920/19/24 на розгляд Великої Палати Верховного Суду у зв`язку з необхідністю відступу (шляхом уточнення) від висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 24.01.2024 у справі №922/2321/22, щодо застосування п.2 ч.5 ст.41 Закону "Про публічні закупівлі". За наслідками розгляду справи №920/19/24 Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2025 погодилася із висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 24.01.2024 у справі №922/2321/22, щодо застосування п.2 ч.5 ст.41 Закону "Про публічні закупівлі", та не вбачала наявності підстав для відступу від нього.
Отже, на сьогоднішній день існує сформований висновок щодо застосування п.2 ч.5 ст.41 Закону "Про публічні закупівлі". Аналогічна правова поиція вказана у п. 63 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28 січня 2026 року у справі № 925/783/24.
Як вбачається із матеріалів справи, відповідач-1 аргументував необхідність укладення додаткових угод про збільшення ціни електроенергії як товару, серед іншого, коливанням цін за електричну енергію на ринку, при тому враховував цінові довідки видані торгово-промисловою палатою.
Судом встановлено, що у спірних правовідносинах для здійснення усіх обрахунків та розрахунків має значення розрахунковий період в 1 календарний місяць (з першого по останнє число місяця), оскільки саме такий період визначений Договором між споживачем та постачальником (п.5.4.Договору).
Відтак при визначенні коливання ціни має значення саме місяць, який є базисним показником для порівняння при визначенні коливання ціни, а не декада чи день чи кілька днів.
Господарський суд, дослідивши дотримання відповідачем-1 порядку, встановленого Законом України "Про публічні закупівлі" та п.п. 5.4. та 13.8. Договору, встановив, що відповідач-1 як постачальник не дотримався при укладенні оспорюваних додаткових угод № 1, № 2, № 3, № 4, № 6, № 7, № 8, № 9, № 10, № 11, № 12 належного порядку з огляду на наступне.
Правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад визначено Законом № 922-VIII (тут і надалі - у редакції, чинній станом на час укладення договору про закупівлю та оспорюваних додаткових угод до нього).
Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону № 922-VIII відносини, пов`язані зі сферою публічних закупівель, регулюються виключно цим Законом і не можуть регулюватися іншими законами, крім випадків, встановлених цим Законом.
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 1 цього Закону договір про закупівлю визначається як господарський договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі / спрощеної закупівлі та передбачає платне надання послуг, виконання робіт або придбання товару.
Основні вимоги до договору про закупівлю та внесення змін до нього урегульовані ст. 41 Закону № 922-VIII, частиною першою якої визначено, що договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно із ч. 1 ст. 652 ЦК України разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
Частиною четвертою статті 41 Закону № 922-VIII визначено, що умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції / пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі / спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції / пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.
За загальним правилом істотні умови договору про закупівлю, однією з яких є ціна товару, не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі (ч. 5 ст. 41 Закону № 922-VIII). Однак зазначена норма передбачає випадки, коли допустима зміна істотних умов договору про закупівлю.
У спірних правовідносинах договір про закупівлю та оспорювані додаткові угоди до нього були укладені у період дії положень норм частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII у двох редакціях: 1) Закону № 114-ІХ (договір про закупівлю та додаткові угоди до нього № 1-3 та 2) Закону № 1530-ІХ (набрав чинності 26 червня 2021 року) (додаткові угоди № 4-12).
Тож під час оцінки цих правовідносин слід застосовувати законодавство, чинне на момент їх виникнення.
Щодо застосування п. 2 ч. 5 ст.41 Закону № 922-VIII (у редакції Закону № 114-ІХ) суд зазначає наступне.
Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону № 922-VIII (у редакції Закону № 114-ІХ, чинній на момент укладення договору про закупівлю та оспорюваних додаткових угод до нього № 1, 2 та № 3) істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадку, зокрема, збільшення ціни за одиницю товару до 10 % пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку в разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії.
24 січня 2024 року Велика Палата Верховного Суду прийняла постанову у справі № 922/2321/22, в якій вирішувалось питання про те, чи дозволяють норми п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону № 922-VIII (у редакції Закону № 114-ІХ) збільшувати ціну товару більш ніж на 10 % від початково встановленої ціни в договорі про закупівлю.
У пунктах 88-90 наведеної постанови Велика Палата Верховного Суду у справі № 922/2321/22 виснувала, що ціна товару є істотною умовою договору про закупівлю. Зміна ціни товару в договорі про закупівлю після виконання продавцем зобов`язання з передачі такого товару у власність покупця не допускається.
Зміна ціни товару в бік збільшення до передачі його у власність покупця за договором про закупівлю можлива у випадку збільшення ціни такого товару на ринку, якщо сторони договору про таку умову домовились. Якщо сторони договору про таку умову не домовлялись, то зміна ціни товару в бік збільшення у разі зростання ціни такого товару на ринку можлива, лише якщо це призвело до істотної зміни обставин, у порядку статті 652 ЦК України, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
У будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення за наявності умов, встановлених у ст. 652 ЦК України та п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону № 922-VIII, проте загальне збільшення такої ціни не повинне перевищувати 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.
Такий правовий висновок неодноразово також був викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11.04.2024 у справі № 922/433/22, від 01.10.2024 у справі № 918/779/23, від 06.02.2025 у справі № 910/5182/24, від 18.02.2025 у справі № 925/889/23 тощо, де інтерпретовано та застосовано положення п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону № 922-VIII як імперативну норму, яка визначає верхню межу дозволеного відсоткового збільшення ціни за одиницю товару - не більше 10 % від ціни товару, погодженої сторонами в договорі про закупівлю.
Отже, згідно з положеннями п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону № 922-VIII (у редакції Закону № 114-ІХ) зміна ціни в договорі закупівлі допускається за таких умов:
- збільшення ціни за одиницю товару до 10 %;
- збільшення ціни має бути пропорційне збільшенню ціни цього товару на ринку в разі коливання його ціни на ринку;
- така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю;
- така зміна може відбуватися не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю;
- обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії.
До того ж застосована законодавцем при формулюванні цієї норми конструкція "не частіше ніж один раз на 90 днів" фактично надає можливість вносити зміни до ціни товару неодноразово, але лише в межах дозволеного відсоткового збільшення ціни за одиницю товару - не більше 10 %.
Щодо застосування пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII (у редакції Закону № 1530-ІХ) суд зазначає наступне.
Законом № 1530-ІХ внесено зміни до Закону № 922-VIII (у редакції Закону № 114-ІХ) та викладено п. 2 ч. 5 ст. 41 цього Закону в такій редакції: "Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків: збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю / внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії".
Внесеними Законом № 1530-IX змінами у першому реченні п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону № 922-VIII слова "підписання договору про закупівлю" замінені словами "підписання договору про закупівлю / внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару", а друге речення після слів "дизельного пального" доповнено словом "природного". Ці зміни полягали, зокрема, у корегуванні обмеження щодо мінімального 90-денного строку змін до ціни за одиницю товару після підписання договору про закупівлю. Водночас порогове значення у 10 % залишилося незмінним і застосовується й надалі.
Так, на відміну від норм п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону № 922-VIIIу редакції Закону № 114-ІХ, який урегульовував можливість збільшення ціни за одиницю товару не частіше ніж один раз на 90 днів лише з моменту підписання договору про закупівлю, положеннями цього пункту в редакції Закону № 1530-IX визначено, що строк зміни умов договору може відраховуватись як з моменту підписання договору, так і з моменту внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару. Тобто редакцією цієї норми законодавець передбачив лише можливість внесення зміни до ціни договору неодноразово: вперше - один раз у перші 90 днів з дня підписання договору; другий і подальші рази - один раз на 90 днів, які починаються з моменту останньої зміни ціни.
Додатково на підтвердження зазначеного свідчить зміст пояснювальної записки до проєкту Закону № 1530-IX (див. https://itd.rada.gov.ua/billinfo/Bills/pubFile/634356), згідно з якою метою його прийняття було завершити реформу органу оскарження у сфері публічних закупівель, що відповідно дозволяє стверджувати, що подібні зміни вочевидь не були спрямовані на те, щоб дозволити учасникам публічних закупівель (виконавцям) після підписання договору збільшувати ціну за одиницю товару більше ніж на 10 % від ціни товару, погодженої сторонами в договорі про закупівлю.
Іншими словами, зміни та доповнення до п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону № 922-VIII, внесені Законом № 1530-IX, стосуються лише встановлення альтернативного варіанта визначення моменту початку обчислення строку для зміни ціни за одиницю товару - 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю або 90 днів з моменту внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару.
Проте п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону № 922-VIII як у редакції, викладеній Законом №114-ІХ, так і в редакції, викладеній Законом № 1530-ХІ, однаково передбачено, що такі обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовуються у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.
Водночас положення п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону № 922-VIII у редакції Закону № 1530-ХІ не містять змін щодо максимально можливого збільшення розміру ціни за одиницю товару, погодженої сторонами договору закупівлі, визначеної попередньою редакцією цієї норми на рівні не більше 10 %.
У будь-якому випадку загальний розмір збільшення ціни не може перевищувати 10 % ціни, встановленої в договорі закупівлі. Аналогічна правова позиція викладена у п. 138 постанови Велика Палата Верховного Суду від 21.11.2025 у справі № 920/19/24 (провадження № 12-16гс25) - до якої зупинялося провадження у справі № 918/1224/24.
Філологічне тлумачення п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону № 922-VIII свідчить, що зміна істотних умов договору про закупівлю після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі допускається лише у випадках, прямо передбачених цією нормою. Одним із цих випадків є збільшення ціни товару, але за умови, що таке збільшення не може перевищувати нормативно визначеного відсоткового значення суми, встановленої в договорі про закупівлю, яке у п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону № 922-VIII унормовано на рівні не більше 10 %.
До того ж визначене законодавцем відсоткове значення обмеження суми є граничним (пороговим) і відповідний ліміт зміни ціни слід враховувати при кожному внесенні змін до договору про закупівлю, а не застосовувати щоразу до кожного окремого випадку внесення змін. Іншими словами, це означає, що сукупне значення збільшення ціни при послідовних змінах до договору (у разі коливання ціни товару на ринку) не може перевищувати нормативно закріпленого 10 % значення для зміни ціни, визначеної в договорі про закупівлю.
Велика Палата Верховного Суду від 21.11.2025 у п.п.-150-159 у справі № 920/19/24 (провадження № 12-16гс25) виснувала наступне.
150. Отже, норми п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону № 922-VIII визначають правила внесення змін до договору про закупівлю без проведення нової процедури закупівлі, зокрема, надаючи можливість внесення цих змін у разі збільшення ціни товару, однак за умови, що сукупне значення збільшення ціни при послідовних змінах до договору не повинне перевищувати нормативно визначеного граничного (порогового) відсоткового значення суми, визначеної в договорі про закупівлю, а не застосовуватися щоразу до кожного окремого випадку внесення змін. Такі послідовні зміни не повинні спрямовуватися на ухиляння від виконання положень цієї норми Закону № 922-VIII.
151. Інший підхід до розуміння положень п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону № 922-VIII, який передбачає щоразу з кожним внесення змін можливість збільшення ціни договору до 10 %, тобто можливість необмеженого збільшення ціни (понад 10 % ціни договору закупівлі) при незмінному загальному розмірі суми закупівлі, може призвести до нівелювання мети законодавчого регулювання процедур закупівлі, адже відкриває шлях до маніпулювання учасниками загальною вартістю пропозицій, внаслідок чого відкривається можливість під час процедури усунути конкурентів, запропонувавши найнижчу ціну, та після укладення договору підвищити ціну до рівня економічно обґрунтованої.
152. Укладення додаткових угод до договору про закупівлю щодо зміни ціни на товар із урахуванням подібного підходу спотворюватиме результати торгів та зводитиме нанівець економію, яку було отримано під час підписання договору, та, як наслідок, робитиме результат закупівлі невизначеним й зумовлюватиме неефективне використання бюджетних коштів, що є прямим порушенням принципів процедури закупівлі, визначених преамбулою та статтею 5 Закону № 922-VIII.
153. Окрім того, збільшення ціни може призвести до того, що кількість товарів настільки зменшиться, що виконання договору закупівлі в такому обсязі не відповідатиме господарській меті укладення замовником договору закупівлі.
154. До того ж застосування підходу, який передбачає можливість збільшувати ціну за одиницю товару більше ніж на 10 % пропорційно збільшенню ціни товару на ринку, у разі коливання ціни цього товару, спотворюватиме принцип добросовісної конкуренції серед учасників.
155. Велика Палата Верховного Суду з урахуванням наведеного вище аналізу нормативного припису п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону № 922-VIII, беручи до уваги усталену та послідовну судову практику, вважає, що зміна тлумачення зазначеної норми та запровадження протилежного підходу щодо можливості неодноразового збільшення ціни товару на 10 % при кожному внесенні змін до договору про закупівлю більше нагадує власне зміну цієї норми та, як наслідок, порушуватиме принцип правової визначеності.
156. Варто наголосити на тому, що, з`ясовуючи законодавчу еволюцію п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону № 922-VIII, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на нормативне закріплення подібної можливості у постанові КМУ № 1178, у підпункті 2 пункту 19 (в редакції постанови КМУ № 1067) якої, з-поміж іншого, визначено, що обмеження щодо збільшення ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 % застосовується щодо кожного окремого випадку збільшення ціни за одиницю товару (без обмеження кількості змін), а змінена ціна за одиницю товару не повинна перевищувати 50 % ціни за одиницю товару, що передбачена в початковому договорі про закупівлю.
157. Тобто положеннями постанови КМУ № 1178 (в редакції постанови КМУ від 01 вересня 2025 року № 1067), на відміну від норм п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону № 922-VIII, чітко визначені як можливість застосування 10-відсоткового обмеження щодо збільшення ціни щодо кожного окремого випадку збільшення (без обмеження кількості змін), а не в цілому до усіх внесених змін, так і граничне значення на рівні 50 %, на яке може бути змінена передбачена в початковому договорі про закупівлю ціна за одиницю товару, що вкотре додатково підтверджує, що приписи ч. 5 ст. 41 Закону № 922-VIII не передбачають можливість збільшення ціни за одиницю товару на 10 % під час кожного внесення змін до договору про закупівлю.
158. Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду висновує, що зміна умов договору про закупівлю щодо збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10 % не допускається, зокрема, у випадку закупівлі бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії. Внесені зміни Законом № 1530-ІХ до п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону № 922-VIII не стосуються встановленої первісною редакцією цього Закону заборони збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10 %, в тому числі і при здійсненні закупівлі бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.
159. Виняток з обмежень, викладений в останньому реченні п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону № 922-VIII, повинен тлумачитися суто буквально, а тому він стосується лише строків зміни ціни за одиницю товару у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії (дотримання умови про зміну лише раз на 90 днів в цьому випадку не діє) і не визначає верхньої межі збільшення (зміни) ціни за одиницю товару.
Прокурор у справі № 918/1224/24 стверджує, що оскаржувані додаткові угоди до договору укладені з порушенням вимог Закону № 922-VIII, оскільки за їх умовами ціна за одинцю товару (кВт/годину) перевищила 10 % граничну межу, а ціна договору фактично збільшилась на 149 % порівняно з погодженою ціною під час закупівлі. З огляду на викладене прокурор просить оспорювані додаткові угоди визнати недійсними та повернути на користь позивачу сплачені за цими угодами кошти.
Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Частиною 3 ст.215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
За ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Тобто, для того щоб визнати той чи інший правочин недійсним, позивач по справі має довести, що такий правочин, саме в момент його укладання, зокрема, суперечив ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Суд зауважує, що внесення змін до договору є правомірним лише у випадку документального підтвердження коливання ціни на товар у період з моменту укладення договору до моменту укладення додаткової угоди. Ініціатором внесення змін до договору в частині збільшення ціни за одиницю товару завжди виступає постачальник.
Судом встановлено, що додатковою угодою № 1 від 08.02.2021, на підставі зміни постановою НКРЕКП № 2353 від 09.12.2020 «Про встановлення тарифу на послуги з передачі електричної енергії ПРАТ «НЕК «УКРЕНЕРГО» на 2021 рік» (оприлюднена 10.12.2020) тарифу на передачу електричної енергії, збільшено ціну за 1 кВт*год до 2,3537 грн. без ПДВ (на 4,47 %). Згідно із п. 1 вказаної додаткової угоди, відповідно до ч. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України, умови даної угоди розповсюджуються на відносини сторін, які виникли з січня 2021 року.
При цьому, додаткова угода № 1 від 08.02.2021 про збільшення ціни розповсюджується на відносини сторін, які виникли з січня 2021 року, тобто починає діяти з моменту укладення Договору, ціна на електричну енергію фактично збільшується з моменту укладання Договору, що нівелює результати відкритих торгів.
Обґрунтовуючи необхідність внесення змін до Договору шляхом підписання оскаржуваної додаткової угоди № 1 від 08.02.2021, ТОВ «РОЕК» посилається на Постанову НКРЕКП від 09.12.2020 № 2353 «Про встановлення тарифу на послуги з передачі електричної енергії ПРАТ «НЕК «УКРЕНЕРГО» на 2021 рік», якою змінено тариф на передачу електричної енергії.
Постанова НКРЕКП від 09.12.2020 № 2353 оприлюднена на вебсайті Регулятора 10.12.2020 та набрала чинності з 01.01.2021.
Вказану додаткову угоду укладено через зміну тарифу на передачу електричної енергії з посиланням на Постанову НКРЕКП від 09.12.2020 № 2353 «Про встановлення тарифу на послуги з передачі електричної енергії ПРАТ «НЕК «УКРЕНЕРГО» на 2021 рік».
Так, за умовами даної Постанови, тариф на послуги з передачі електричної енергії для користувачів системи становить 293,93 грн/МВт*год.
Разом з тим, судом встановлено, що за умовами постанови НКРЕКП від 10.12.2019 № 2668 «Про встановлення тарифу на послуги з передачі електричної енергії ПРАТ «НЕК «УКРЕНЕРГО» на 2020 рік» (зі змінами від 04.11.2020), яка передувала вищезазначеній постанові від 09.12.2020 № 2353 (та яка № 2668 діяла із 01.12.2020 до 31.12.2020) - тариф на послуги з передачі електричної енергії для користувачів системи становив 312,76 грн/МВт*год, тобто був вищим на момент укладення Договору (29.12.2020) ніж станом на 01.01.2021.
Відтак вартість затвердженого нового тарифу на послуги передачі взагалі: зменшилася в порівняні з минулорічним тарифом.
Отже, постачальником ТОВ «РОЕК» жодним чином не обґрунтовано збільшення тарифу на електричну енергію та необхідність підписання додаткової угоди № 1 від 08.02.2021.
Суд підкреслює, що відповідач-1 безпідставно не бере до уваги той факт, що у попередньому періоді (з 01.12.2020 до 31.12.2020) діяв більший тариф (312,76 грн/МВт*год.), аніж той що діяв із 01.01.2021 (293, 93 грн/МВт*год). Укладення додаткової угоди № 2 від 08.02.2021 щодо підвищення ціни за електричну енергію цілком не відповідає положенню п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі", згідно з яким істотні умови договору про закупівлю можуть змінюватися після його підписання у випадку збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю.
Відповідач-1 не обґрунтував, чому підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання Договору по ціні, запропонованій замовнику на тендері, не навів причини, через які виконання укладеного Договору стало для постачальника вочевидь невигідним.
Крім того, постачальник також мав довести, що підвищення ціни є непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції), однак цього не довів.
Враховуючи вказане, суд зазначає, що додаткова угода № 2 від 08.02.2021 суперечить ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» та підлягає визнанню недійсною.
Обґрунтовуючи необхідність внесення змін до Договору шляхом підписання оскаржуваної додаткової угоди № 2 від 09.02.2021, сторони посилаються на порівняльний аналіз середньозважених цін на електричну енергію. Сторони визначили ціну за 1 кВт*год – 1,377816 грн. без ПДВ. Згідно з п. 3 вказаної додаткової угоди, відповідно до ч. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України, умови даної угоди розповсюджуються на відносини сторін, які виникли з січня 2021 року.
Водночас, опрацюванням інформації з веб порталу ДП «Оператор ринку» прокуратурою встановлено та доведено в суді це належними доказами, що ціни за одиницю товару не збільшились, а навпаки - зменшились з урахуванням наступного.
Так, станом на 30.12.2020 середньозважена ціна на електричну енергію на ринку РДН становила 1 401,15 грн/МВт.год (без ПДВ), а на ринку ВДР – 1 524 грн/МВт.год (без ПДВ).
Проте, станом на 01.01.2021 (дата, на яку фактично поширюється дія додаткових угод №№ 1-3) ціна електричної енергії на ринку РДН становить – 872,82 грн/ МВт.год (без ПДВ) (тобто ціна зменшилась на 38 %), а на ринку ВДР – 914,95 грн/ МВт.год (без ПДВ) (тобто ціна зменшилась на 40 %).
Крім того, станом на грудень 2020 року середньозважена ціна на електричну енергію на ринку РДН становила 1 459,12 грн/МВт.год (без ПДВ), а на ринку ВДР – 1 570,07 грн/МВт.год (без ПДВ).
У той же час, середньозважена ціна на ринку РДН за січень 2021 року становить - 1 406,79 грн/МВт.год (без ПДВ), а на ринку ВДР – 1 485,74 грн/МВт.год (без ПДВ).
Враховуючи вказане, додаткові угоди № 1-2 укладено безпідставно, адже фактично коливання ціни електроенергії на ринку, порівняно з ціною встановленою у Договорі відбулося в сторону зменшення.
Відтак оскільки додаткові угоди № 1-2 укладені з порушенням ст. 41 Закону та підлягають визнанню судом недійсними, наступні додаткові угоди також підлягають визнанню недійсними, адже їхнє укладення призвело до перевищення допустимої межі збільшення ціни за одиницю товару (10%), що визначена Законом.
Так, укладення додаткової угоди № 2 призвело до збільшення ціни за 1 кВт/год. на 14 % відносно ціни, визначеної за умовами Договору; додаткової угоди № 3 – на 23,8 %; додаткової угоди № 4 – на 33,76 %; додаткової угоди № 5 – на 44,68 %; додаткової угоди № 6 – на 56,68 %, додаткової угоди № 7 – на 69,9 %, додаткової угоди № 8 – на 82,96 %, додаткової угоди № 9 – на 94,9 %, додаткової угоди № 10 – на 110 %, додаткової угоди № 11 – на 128,6 %, додаткової угоди № 12 – на 149 %.
Верховним Судом висловлено правову позицію, що обмеження у 10% застосовується як максимальний ліміт щодо зміни ціни, визначеної в договорі, незалежно від того, як часто відбуваються такі зміни (кількість підписаних додаткових угод) (постанова Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 927/1058/21).
Вказана правова позиція також підтверджена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22.
Вказана правова позиція також підтверджена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2025 у справі № 920/19/24 (провадження № 12-16гс25).
Тобто, передбачена законодавством про публічні закупівлі норма застосовується, якщо відбувається значне коливання (зростання) ціни на ринку, яке робить для однієї сторони договору його виконання вочевидь невигідним, збитковим. Для того, щоб за таких обставин не був розірваний вже укладений договір і щоб не проводити новий тендер, закон дає можливість збільшити ціну, але не більше як на 10%. Інше тлумачення відповідної норми Закону нівелює, знецінює, робить непрозорою процедуру відкритих торгів.
Перевищення встановленого обмеження навіть на 0,1% свідчить про порушення вимог ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» і є підставою для визнання відповідної додаткової угоди недійсною. Закон не передбачає можливості нехтування цим обмеженням або його розширеного тлумачення.
Суд констатує, що правових підстав для збільшення ціни на електроенергію за додатковими угодами № 1 та № 2 не було.
Відповідач-1 не надав належного документального обґрунтування зміни ринкової ціни, яка б виправдовувала необхідність внесення відповідних змін до договору. Оскільки зміна ціни за додатковою угодою № 2 (за даною додатковою угодою ціна в порівнянні з Договором зросла на 14 %) не мала достатніх підстав, - суд виснує, що усі подальші збільшення вартості електроенергії також є неправомірними, оскільки вони ґрунтуються на незаконно підвищеній базовій ціні.
Відтак решта додаткових угод, котрі укладені з метою збільшення ціни за одиницю товару, а саме додаткові угоди № 3-12 - не лише укладені внаслідок необґрунтованого підвищення ціни, але й перевищують встановлений законом ліміт у 10% від початкової вартості товару, що є прямим порушенням частини 5 статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі».
Окрім цього, суд зазначає, що неправомірним є укладення 08.02.2021 додаткової угоди № 1 з визначенням її дії з 01.01.2021, із одночасним 09.02.2021 укладенням додаткової угоди № 2, яка так само поширює свою дію на період з 01.01.2021, - оскільки таким чином сторонами здійснено ретроспективну зміну умов Договору двічі з різницею в один день щодо одного й того самого періоду, що суперечить принципам правової визначеності та належного договірного регулювання.
Стаття 652 ЦК України передбачає, що в разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Через зміну істотних обставин договір може бути змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) у момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.
Тобто передбачена законодавством про публічні закупівлі норма застосовується, якщо відбувається значне коливання (зростання) ціни на ринку, яке робить для однієї сторони договору його виконання вочевидь невигідним, збитковим.
Для того, щоб за таких обставин не був розірваний вже укладений договір і щоб не проводити новий тендер, Закон дає можливість збільшити ціну, але не більше як на 10%.
При цьому, Верховним Судом висловлено правову позицію, що обмеження у 10% застосовується як максимальний ліміт щодо зміни ціни, визначеної в договорі, незалежно від того, як часто відбуваються такі зміни (кількість підписаних додаткових угод) (постанова Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 927/1058/21).
У пунктах 5.58. - 5.60. постанови Верховний Суд від 07.09.2022 у справі № 927/1058/21 зазначено, що метою регулювання, передбаченого ст. 41 Закону, а саме закріплення можливості сторін змінити умови укладеного договору шляхом збільшення ціни за одиницю товару до 10% є запобігання ситуаціям, коли внаслідок істотної зміни обставин укладений договір стає вочевидь невигідним для постачальника.
Тобто, передбачена законодавством про публічні закупівлі норма застосовується, якщо відбувається значне коливання (зростання) ціни на ринку, яке робить для однієї сторони договору його виконання вочевидь невигідним, збитковим. Для того, щоб за таких обставин не був розірваний вже укладений договір і щоб не проводити новий тендер, закон дає можливість збільшити ціну, але не більше як на 10%. Інше тлумачення відповідної норми Закону нівелює, знецінює, робить непрозорою процедуру відкритих торгів.
У постанові Верховного Суду від 16.02.2023 у справі № 903/366/22 вказано, що відповідно до ст. 5 Закону, закупівлі здійснюються за принципом відкритості та прозорості на всіх їх стадіях. Поряд з цим, перемога в тендері (закупівля за кошти місцевого бюджету) та укладення договору за однією ціною та її подальше підвищення більш як на 10% у спосіб укладення оскаржуваних додаткових угод є нечесною і недобросовісною діловою практикою з боку продавця, та свідчить про свідоме заниження цінової пропозиції у тендері з метою перемоги.
Підвищення сторонами Договору ціни шляхом неодноразового укладання додаткових угод та «каскадного» підвищення ціни за одиницю товару суперечить меті Закону. Зокрема, такі дії нівелюють інститут публічних закупівель, як засіб забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у цій сфері, запобігання проявам корупції та розвитку добросовісної конкуренції, оскільки якщо пристати на тлумачення сторонами п. 2 ч. 5 статті 41 Закону, то при укладанні додаткових угод ціну за товар можна збільшувати необмежену кількість разів.
Підтвердження факту коливання ціни на товар, у документі, який видає компетентна організація має бути зазначена діюча ринкова ціна на товар і її порівняння з ринковою ціною станом на дату, з якої почалися змінюватися ціни на ринку, як у бік збільшення, так і у бік зменшення (тобто наявності коливання). Необхідність зазначення такої інформації зумовлюється також тим, що у випадку коливання цін, зміни до договору про закупівлю, вносяться з урахуванням показників коливання цін, що стали підставою для здійснення попередніх змін до договору. Кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження. Такі висновки відповідають подібним правовим позиціям, викладеним в постановах Верховного Суду від 16.04.2019 у справі № 915/346/18, від 23.01.2020 у справі №907/788/18, від 21.03.2019 у справі № 912/898/18, від 12.09,2019 у справі №915/1868/18, від 25.06.2019 у справі № 913/308/18.
Таким чином, сторони у випадку коливання цін на ринку (як її бік зменшення, так і в бік збільшення ціни) наділені правом вносити зміни до ціни товару декілька разів, але не більше, ніж на 10 % від ціни за одиницю товару і такі зміни сторони вносять з урахуванням вже внесених попередніх змін. Для внесення змін до умов договору щодо ціни товару визначальним є не просто коливання ціни, а й те, що таке коливання сторонами не було враховано попередніми змінами. Існування обставин, які є підставою для зміни ціни товару, повинно бути доведеним, документально підтвердженим. Тобто відповідні документи, що підтверджують коливання ціни товару па ринку повинні бути наявні саме на момент внесення таких змін.
Тобто не будь-яка довідка уповноваженого органу про ціну товару на ринку є належним підтвердженням та підставою для зміни ціни в договорі після його підписання, а лише яка містить інформацію про коливання ціни такого товару на ринку за період, який є розрахунковим. Аналогічної правової позиції дотримується Вищій господарський суд України у справі № 904/6290/17 від 13.12.2017, Верховний Суд у, справі № 913/368/19 від 02.12.2020, у справі № 912/1580/18 від 13.10.2020, V справі № 907/788/18 від 23.01.2020.
Законом України «Про публічні закупівлі» не передбачено ані переліку органів, які уповноважені надавати інформацію щодо коливання ціни на товар на ринку, ані форму/вигляд інформації щодо такого коливання. Внесення змін до договору про закупівлю можливе лише у випадку коливання ціни такого товару на ринку та повинно бути обґрунтованим і документально підтвердженим.
Зокрема, у документі, який видає компетентний орган, має бути зазначена чинна ринкова ціна на товар і її порівняння з ринковою ціною станом на дату, з якої почалися змінюватися ціна на ринку, як у бік збільшення, так і у бік зменшення (тобто, наявність коливання). Необхідність зазначення такої інформації зумовлюється також тим, що у випадку коливання цін, зміни до договору про закупівлю вносяться з урахуванням показників такого коливання, що стали підставою для здійснення попередніх змін до договору. Кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження. Документ про зміну ціни повинен містити належне підтвердження викладених в ньому даних, проведених досліджень коливання ринку, джерел інформації тощо.
Однак постачальнику треба не лише довести підвищення ціни на певний товар на певному ринку за допомогою доказів, але й обґрунтувати для замовника самі пропозиції про підвищення ціни, визначеної у договорі. Постачальник повинен обґрунтувати, чому таке підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по запропонованій замовнику на тендері ціні, навести причини, через які виконання укладеного договору стало для нього вочевидь невигідним. Постачальник також має довести, що підвищення ціни є непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції). Під коливанням ціни необхідно розуміти зміну за певний період часу ціни чи то в сторону зменшення, чи в сторону збільшення. І таке коливання має відбуватись саме в період після укладання договорів і до внесення відповідних змін до нього.
Коливання ціни на ринку повинно розцінюватися саме після підписання договору, оскільки ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» урегульовано саме зміну істотних умов у разі виникнення такого явища, як коливання ціни на ринку.
Виходячи із викладеного, внесення змін до договору є правомірним лише у випадку документального підтвердження коливання ціни на товар у період з моменту укладення договору до моменту укладення додаткової угоди.
У будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення за наявності умов, встановлених у статті 652 ЦК України та пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі. В іншому випадку не досягається мета Закону України "Про публічні закупівлі", яка полягає в забезпеченні ефективного та прозорого здійснення закупівель, створенні конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобіганні проявам корупції в цій сфері та розвитку добросовісної конкуренції, оскільки продавці з метою перемоги можуть під час проведення процедури закупівлі пропонувати ціну товару, яка нижча за ринкову, а в подальшому, після укладення договору про закупівлю, вимагати збільшити цю ціну, мотивуючи коливаннями ціни такого товару на ринку.
Судом встановлено, що додаткова угода № 2 підвищила ціну на товар на 14 % в порівнянні від ціни зафіксованої у Договорі від 29.12.2020. При цьому станом на дату, з якої додаткова угод № 2 від 09.02.2021 фактично набрала чинності (01.01.2021), відбулося не зростання, а істотне зниження ринкових цін на електричну енергію як на ринку «на добу наперед», так і на внутрішньодобовому ринку що встановлено судом.
Враховуючи вказане, суд зазначає, що додаткова угода № 2, як і усі подальші додаткові угоди про збільшення ціни за електроенергії що призвели до збільшення ціни на 149 %, а саме додаткові угоди № 3-12 суперечать ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі». Зміна ціни згідно з оспорюваними додатковими угодами є безпідставною, суперечить принципам максимальної економії та ефективності, встановлених ст. 5 Закону України "Про публічні закупівлі", з огляду на що суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання оспорюваних додаткових угод на постачання електроенергії недійсними відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦК України.
При цьому судом звертається увага на те, що відповідач-1 не міг не розуміти особливості функціонування ринку електричної енергії; враховуючи його діяльність. На момент підписання основного договору відповідач-1 знав (не міг не знати) про ціни, які склалися на ринку на електричну енергію, постачання якої він мав намір здійснювати, та гарантував її поставку замовнику за цінами відповідно до договору.
Оскільки додаткові угоди визнано недійсними, - сплачені кошти за даними додатковими угодами підлягають - стягненню з відповідача-1 на користь місцевого бюджету із огляду на наступне.
Аналізуючи інформацію щодо підстав укладання додаткових угод та рівня середньозважених цін на ринку вбачається, що ТОВ «РОЕК» ініціювало укладення додаткових угод фактично для збагачення за рахунок бюджетних коштів, сплачених Комунальним підприємством "Здолбунівводоканал". Роблячи такий висновок суд виходить серед іншого враховуючи лист Комунального підприємства "Здолбунівводоканал" № 02/5-177/1-05 від 04.02.2025, долучений 21.02.2025 до матеріалів справи відповідачем-1. У листі вказано, що стосовно джерел походження коштів, спрямованих на оплату комунальних послуг підприємства у 2021 році, зокрема за спожиту електричну енергію, - то оплата за Договором постачання електричної енергії - власний бюджет (кошти від господарської діяльності підприємства).
Щодо вказаної інформації у листі № 02/5-177/1-05 від 04.02.2025 суд зазначає, що посилання КП «Здолбунівводоканал» на те, що оплата електричної енергії у 2021 році здійснювалася за рахунок «власного бюджету» (коштів від господарської діяльності), не спростовує бюджетного характеру таких коштів з огляду на правовий статус комунального підприємства, визначений його Статутом.
Так, згідно п. 1.1 Статуту КП «Здолбунівводоканал», затвердженого рішенням Здолбунівської міської ради № 83 від 16.03.2016, комунальне підприємство «Здолбунівводоканал» є комунальною власністю територіальних громад міста Здолбунів, прийнято у комунальну власність згідно рішення Здолбунівської міської ради № 133 від 14.11.2003 і Здолбунівської міської ради № 547 від 25.12.2003. Засновником та власником «Підприємства» є Здолбунівська міська рада Рівненської області (п. 1.3. Статуту).
Пунктом 1.4 Статуту визначено, що «Підприємство» є юридичною особою та діє у формі комунального підприємства, користується правом господарського відання щодо закріпленого за ним майна, має право від свого імені укладати договори, набувати майнові і немайнові права та нести обов`язки, бути позивачем та відповідачем у судах, займатися діяльністю, яка відповідає напрямкам, передбаченим цим Статутом.
Майно Підприємства утворюється за рахунок майна переданого Власником (Здолбунівською міською радою); доходів від реалізації продукції, робіт і послуг у відповідності з предметом діяльності «Підприємства»; безкоштовних або благодійних внесків, пожертвувань, українських та іноземних підприємств, організацій, громадян; кредитів банків та інших кредиторів; капітальних вкладень та дотацій із бюджету; інших джерел не заборонених законом.
Комунальні підприємства (установи) створені органом місцевого самоврядування на основі комунального майна та здійснюють свою діяльність від імені територіальної громади, а тому всі прибутки, які отримано комунальними підприємствами від своєї діяльності є також власністю територіальної громади, тобто є бюджетними коштами (комунальним майном).
Вказаний правовий висновок, зазначений у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 14.03.2018 у справі №815/1216/16.
Таким чином, суд виснує, що оплата електричної енергії за спірними додатковими угодами № 1-12 до Договору від 29.12.2020 здійснювалася за рахунок бюджетних коштів Здолбунівської територіальної громади.
При кваліфікації спірних правовідносин суд застосовує норми ст. 216 ЦК України та норми ст. 1212 ЦК України.
Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, – відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.
Враховуючи, що оспорювані додаткові угоди є недійсними та не породжують правових наслідків, правовідносини між відповідачами-1 та -2 щодо ціни електричної енергії, поставленої за Договором, мали регулюватись за первинною ціною, а саме 1,2 грн. без ПДВ за 1 кВт*год електричної енергії.
Судом встановлено, що за січень-листопад 2021 року фактично поставлено 810 711 кВт*год, за які КП «Здолбунівводоканал» мав би заплатити 1 167 423, 84 грн. з ПДВ (810 711 * 1,2 + 20% ПДВ).
Отже, внаслідок неправомірного збільшення ціни на електричну енергію шляхом укладання спірних додаткових угод з порушенням законодавства мала місце переплата коштів у розмірі 688 111,51 грн. (1 855 535,35 грн. – 1 167 423, 84 грн.).
Відповідно до вказаних норм кошти, які безпідставно та незаконно витрачені у розмірі 688 111,51 грн. підлягають поверненню до місцевого бюджету.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.03.2024 у справі № 918/323/23.
Відповідно до ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд на підставі доказів, наданих прокуратурою, встановив перебування сторін у договірних відносинах та встановив порушення відповідачем-1 прав позивача.
За результатами з`ясування обставин, на які прокуратура та відповідач-1 посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні, і з наданням оцінки всім аргументам учасників справи у їх сукупності та взаємозв`язку, як це передбачено вимогами ст.ст. 75-79, 86 ГПК України, судом встановлено, що оспорювані додаткові угоди № 1-12 до Договору № від 29.12.2020 про постачання електричної енергії споживачу укладено з порушенням законодавства, а відтак суд вважає обґрунтованими та правомірними позовні вимоги прокурора про визнання недійсними таких додаткових угод.
Крім того, судом встановлено, що внаслідок неправомірного збільшення ціни на електричну енергію шляхом укладання оспорюваних додаткових угод з порушенням законодавства мала місце переплата відповідачем-2 коштів в розмірі 688 111 грн 51 коп., а відтак вимоги прокурора про стягнення з відповідача-1 зазначених коштів на користь позивача в дохід місцевого бюджету також визнаються судом обґрунтованими та підлягають задоволенню в порядку ст. ст.216, 1212 ЦК України.
Щодо представництва прокурором інтересів держави у суді суд зазначає наступне.
Суд виснує про наявність підстав для звернення прокурора із даним позовом до суду в інтересах держави в особі Здолбунівської міської ради з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Тобто зазначене конституційне положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу.
Стаття 131-1 Конституції України передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Частини 3, 5 ст. 53 ГПК України встановлюють, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
У положеннях ч. 4 ст. 53 ГПК України визначено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".
Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11, від 26.02.2019 у справі № 915/478/18, від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 18.03.2020 у справі № 553/2759/18, від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19).
Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанови від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та №922/1830/19).
Тобто під час розгляду справи в суді фактично стороною у спорі є держава, навіть якщо прокурор визначив стороною у справі певний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2022 у справі № 2-3887/2009 зазначила, що ці висновки актуальні також щодо участі територіальної громади в цивільних правовідносинах та судовому процесі.
Разом з тим, згідно з ч. 4 ст. 23 Закону "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.
У постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновків, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Водночас невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо про причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Разом з тим, поняття інтереси держави, відповідно до Рішення Конституційного суду України №3-рп/99 від 08.04.1999, є оціночним і в кожному конкретному випадку прокурор чи його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави.
При цьому, в основі інтересів держави, згідно даного рішення, завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання. В п. 3 зазначеного рішення суд в загальному, не пов`язуючи вказане поняття з конкретними нормами, які підлягали тлумаченню, вказує, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.
Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі "Трегубенко проти України" від 02.11.2004 категорично ствердив, що "правильне застосування законодавства незаперечно становить "суспільний інтерес" (п. 54 рішення).
Предметом даного судового спору є визнання недійсними додаткових угод, укладених до Договору на постачання електричної енергії споживачу, укладеного між відповідачем - 1 Товариством з обмеженою відповідальністю "Рівненська енергопостачальна компанія" та відповідачем - 2 Комунальним підприємством "Здолбунівводоканал".
Відповідач-2 Комунальне підприємство "Здолбунівводоканал" у спірних правовідносинах діяв як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня (отримувач бюджетних коштів) та є замовником товару (електричної енергії) в обсязі та в межах видатків, визначених Здолбунівською міською радою (розпорядником бюджетних коштів вищого рівня).
Правовий статус, повноваження та відповідальність розпорядника бюджетних коштів визначаються положеннями Бюджетного кодексу України та Порядком №228. Згідно з цими документами, розпорядники бюджетних коштів мають право брати бюджетні зобов`язання та витрачати кошти лише в межах, встановлених затвердженими кошторисами та планами. Водночас, з урахуванням того, що використання коштів місцевого бюджету становить суспільний інтерес та стосується прав та інтересів великого кола осіб - мешканців громади, завданням органу місцевого самоврядування є забезпечення раціонального використання майна та інших ресурсів, що перебувають у комунальній власності, неефективне витрачання коштів місцевого бюджету, зокрема шляхом укладання підконтрольним органу місцевого самоврядування комунальним закладом незаконних правочинів, може порушувати економічні інтереси територіальної громади, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про наявність підстав для стягнення безпідставно отриманих коштів за незаконними правочинами.
У постанові від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 (провадження № 12-72гс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що сам факт не звернення до суду ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси територіальної громади, свідчить про те, що зазначений орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.
У даному випадку загроза порушення інтересів держави полягає у порушенні чинного законодавства про публічні закупівлі.
Правовідносини, пов`язані з використанням бюджетних коштів, становлять суспільний інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) оспорюваних додаткових угод, на підставі яких ці кошти витрачено, такому суспільному інтересу не відповідає.
Виконання зобов`язань за додатковою угодою, укладеною з порушенням законодавства у сфері публічних закупівель, призвело до нераціонального та неефективного використання бюджетних коштів, що не відповідає меті Закону України «Про публічні закупівлі» та принципам, за якими мають здійснюватися публічні закупівлі, закріпленими в ст.3 даного Закону.
Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 для підтвердження судом підстав для представництва прокурора інтересів держави в суді у випадку, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган, достатнім є дотримання прокурором порядку повідомлення, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», та відсутність самостійного звернення компетентного органу до суду з позовом в інтересах держави протягом розумного строку після отримання такого повідомлення.
Комунальні підприємства (установи) створені органом місцевого самоврядування на основі комунального майна та здійснюють свою діяльність від імені територіальної громади, а тому всі прибутки, які отримано комунальними підприємствами від своєї діяльності є також власністю територіальної громади, тобто є бюджетними коштами (комунальним майном). Вказаний правовий висновок, зазначений у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 14.03.2018 у справі № 815/1216/16.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.09.2022 у справі № 126/2157/19 вказала, що у випадку, коли повернення майна (коштів) стороні правочину не відновлює права позивача, який не є стороною правочину, суд може застосувати інший, крім реституції, ефективний спосіб захисту порушеного права в межах заявлених позовних вимог.
Якщо позивачем у справі є розпорядник бюджетних коштів, то його правовий статус, повноваження, відповідальність визначаються положеннями Бюджетного кодексу України та Порядком складання, розгляду, затвердження та основними вимогами до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 № 228 (далі - Порядок № 228).
Так, абз. 1, 2 п. 5 Порядку № 228 визначено, що установам можуть виділятися бюджетні кошти тільки за наявності затверджених кошторисів, планів асигнувань загального фонду бюджету, планів надання кредитів із загального фонду бюджету, планів спеціального фонду. Установи мають право брати бюджетні зобов`язання витрачати бюджетні кошти на цілі та в межах, установлених затвердженими кошторисами, планами асигнувань загального фонду бюджету, планами надання кредитів із загального фонду бюджету, планами спеціального фонду.
За змістом абз. 2 п. 43 Порядку № 228, розпорядники мають право провадити діяльність виключно в межах бюджетних асигнувань, затверджених кошторисами, планами асигнувань загального фонду бюджету, планами надання кредитів із загального фонду бюджету, планами спеціального фонду.
Враховуючи наведене, в даному випадку, відповідач-2 у спірних правовідносинах діє як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня (отримувач бюджетних коштів) та є замовником товару (електричної енергії) в обсязі та в межах видатків, визначених позивачем (розпорядником бюджетних коштів вищого рівня).
Правомірне та раціональне використання бюджетних коштів беззаперечно становить інтерес територіальної громади.
Згідно з ч. 5 ст. 22 БК України, головний розпорядник бюджетних коштів отримує бюджетні призначення шляхом їх затвердження у законі про Державний бюджет України; приймає рішення щодо делегування повноважень одержувачами бюджетних коштів, розподіляє та доводить до них у встановленому порядку обсяги бюджетних асигнувань; затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів), якщо інше не передбачено законодавством; здійснює управління бюджетними коштами у межах встановлених йому бюджетних повноважень, забезпечуючи ефективне, результативне і цільове використання бюджетних коштів, організацію та координацію роботи розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачів бюджетних коштів у бюджетному процесі; здійснює внутрішній контроль за повнотою надходжень, взяттям бюджетних зобов`язань розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачами бюджетних коштів і витрачанням ними бюджетних коштів.
Відповідно до ч. 3 ст. 26 БК України, розпорядники бюджетних коштів в особі їх керівників організовують внутрішній контроль і внутрішній аудит та забезпечують їх здійснення у своїх установах і на підприємствах, в установах та організаціях, що належать до сфери управління таких розпорядників бюджетних коштів. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» відносини органів місцевого самоврядування з підприємствами, установами та організаціями, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, будуються на засадах їх підпорядкованості, підзвітності та підконтрольності органам місцевого самоврядування.
Таким чином, у силу вимог ст.ст. 22, 26 БК України та ст. 17 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», відносини, що виникли між Здолбунівською міською радою та комунальним підприємством у даному випадку будуються на засадах підконтрольності, підпорядкованості останнього міській раді в частині одержання та витрачання бюджетних коштів, здійснення фінансово-господарської діяльності.
Крім того, порушення законодавства про публічні закупівлі при укладенні додаткової угоди про збільшення ціни товару після укладення договору про закупівлю, не сприяють раціональному та ефективному використанню бюджетних коштів і створюють загрозу порушення інтересів держави.
Як наслідок, укладення додаткових угод з порушенням вимог законодавства може призвести до необхідності додаткового витрачання коштів з бюджету, та свідчить про нераціональне та неефективне використання бюджетних коштів, що створює загрозу порушення інтересів держави у бюджетній сфері.
Відповідно до ст. 57 Бюджетного кодексу України право бюджетних установ на витрачання бюджетних асигнувань, передбачених у кошторисах поточного року, припиняється 31 грудня поточного року.
Згідно з п. 2.4 Порядку бухгалтерського обліку окремих активів та зобов`язань бюджетних установ та внесення змін до деяких нормативно-правових актів з бухгалтерського обліку бюджетних установ, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 02.04.2014 № 372, суми коштів, які надходять у поточному бюджетному періоді на реєстраційні, спеціальні реєстраційні рахунки, відкриті в органах Казначейства, або поточні рахунки, відкриті в установах банків (крім власних надходжень), як повернення дебіторської заборгованості, яка виникла у попередніх бюджетних періодах, перераховуються до доходів загального фонду відповідного бюджету.
Таким чином, кошти надмірно сплачені за товар, згідно додаткових угод, які підлягають визнанню недійсними мають бути перераховані до місцевого бюджету.
З урахуванням вищенаведеного, безпідставно отримані ТОВ «РОЕК» кошти в результаті укладення додаткових угод, мають бути стягнуті на користь Здолбунівської міської ради в дохід місцевого бюджету.
В той же час саме Здолбунівська міська рада, яка є розпорядником бюджетних коштів та здійснює процедуру закупівель товарів, робіт і послуг за рахунок коштів місцевого бюджету згідно з законодавством України і має право звернутись до суду щодо захисту порушених інтересів.
Частиною 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
У даному випадку, проведення процедури публічних закупівель та укладення додаткових угод до Договору всупереч вимогам чинного законодавства порушує інтереси держави у сфері контролю за ефективним та цільовим використанням бюджетних коштів, а дотримання вимог законодавства у цій сфері суспільних відносин становить суспільний інтерес, тому захист такого інтересу відповідає функціям прокурора. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 21.03.2019 по справі №912/989/18.
Крім того, використання бюджетних коштів з порушенням вимог законодавства підриває матеріальну і фінансову основу системи бюджетного фінансування, що в свою чергу завдає шкоду інтересам держави.
Звернення прокурора до суду з вказаною позовною заявою спрямоване на зміцнення правопорядку в сфері здійснення публічних закупівель і захисту економічної конкуренції та додержання всіма учасниками цих суспільних відносин принципу законності.
Невиконання встановлених законодавством норм при організації та проведенні тендерних процедур порушує інтереси держави в частині гарантування організації діяльності органів державної влади відповідно до вимог Конституції та законів України, забезпечення безумовного виконання нормативно-правових актів держави.
Укладення оспорюваних додаткових угод до договору закупівлі товару всупереч норм ЦК України, ГК України, Закону України «Про публічні закупівлі» є порушенням законності в бюджетній системі, порушує принципи добросовісної конкуренції, об`єктивної та неупередженої оцінки тендерних пропозицій, та принципу запобігання корупційним діям і зловживанням при проведенні публічних закупівель.
Звернення прокурора спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання законності та цільового використання коштів державного підприємства або установи.
Таким чином, у зазначеному випадку наявний як державний, так і суспільний інтерес, а отже існують підстави для представництва даних порушених інтересів держави органами прокуратури.
Доходи місцевих бюджетів, інші кошти, які перебувають у власності територіальних громад, є складовою частиною матеріальної і фінансової основи місцевого самоврядування (ст.142 Конституції України, ст.16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності, зокрема на доходи місцевих бюджетів, інші кошти (ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Тобто, органам місцевого самоврядування надано широкі права для здійснення економічного і соціального розвитку на своїй території. У ст. 143 Конституції України зазначено, що місцеві органи самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально - економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки та збори відповідно до закону; утворюють, реорганізовують та ліквідують комунальні підприємства, організації, установи.
Частиною 1 ст. 17 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що відносини органів місцевого самоврядування з підприємствами, установами та організаціями, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, будуються на засадах їх підпорядкованості, підзвітності та підконтрольності органам місцевого самоврядування.
Відтак завданням органу місцевого самоврядування є забезпечення раціонального використання майна та інших ресурсів, що перебувають у комунальній власності.
Права місцевого самоврядування захищаються в судовому порядку відповідно до ст.145 Конституції України.
Відповідно до правової позиції наведеної у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.04.2019 у справі № 910/3486/18 та Великої Палати Верховного Суду у справі № 912/2385/18 від 26.05.2020, - представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється і в разі, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; при цьому прокурор не зобов`язаний установлювати причини, з яких позивач не здійснює захисту своїх інтересів.
Звернення прокурора до суду з вказаною позовною заявою має важливе значення для зміцнення правопорядку в сфері здійснення публічних закупівель і захисту економічної конкуренції та додержання всіма учасниками цих суспільних відносин принципу законності.
У зазначеному випадку наявний як державний, так і суспільний інтерес, а отже існують підстави для представництва даних порушених інтересів держави органами прокуратури.
Представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється і в разі, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган. При цьому прокурор не зобов`язаний установлювати причини, з яких позивач не здійснює захисту своїх інтересів. Аналогічна правова позиція наведена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.04.2019 у справі № 910/3486/18 та Великої Палати Верховного Суду у справі № 912/2385/18 від 26.05.2020.
Окрім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 912/2385/18 від 26.05.2020 наведено висновки про те, що звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Закон не зобов`язує прокурора подавати позов в особі усіх органів, які можуть здійснювати захист інтересів держави у спірних відносинах і звертатися з позовом до суду. Належним буде звернення в особі хоча б одного з них (аналогічний висновок міститься в постановах Верховного Суду від 25.02.2021 у справі № 912/9/20, від 19.08.2020 у справі № 923/449/18).
Здолбунівською окружною прокуратурою, у відповідності до вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», скеровано на адресу Здолбунівської міської ради відповідні листи № 54-1603вих-24 від 27.09.2024 та повторно № 54-1784вих-24 від 29.10.2024, яким повідомлено про наявність порушень при укладанні КП «Здолбунівводоканал» додаткових угод до Договору постачання електричної енергії.
Згідно відповідей Здолбунівської міської ради від 06.12.2024 № 2644/03-20/24 та № 2645/03-20/24, комунальним підприємством не застосовувалися заходи претензійно - позовного характеру до ТОВ «РОЕК» про визнання недійсними додаткових угод та стягнення коштів. КП «Здолбунівводоканал» не має фінансової можливості оплатити судові витрати понесені при подачі позовної заяви до суду.
В матеріалах справи відсутні докази того, що Здолбунівська міська рада та КП «Здолбунівводоканал» зверталися до суду щодо оскарження вказаних додаткових угод № 1-12 до Договору від 29.12.2020 та стягнення коштів.
Маючи відповідні правомочності для звернення до суду з цим позовом, уповноважений орган надані йому повноваження не використав.
Таким чином, Здолбунівська міська рада була обізнана про необхідність захисту інтересів держави, мала відповідні повноваження для їх захисту, проте ефективних заходів не вжила.
Підставою реалізації прокуратурою представницьких функцій у даному випадку стала усвідомлена пасивна поведінка органу, уповноваженого здійснювати захист інтересів держави у спірних правовідносинах, тобто нездійснення ним захисту інтересів держави.
У контексті наведеного суд також звертається до правової позиції Великої Платати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21, щодо застосування ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", відповідно до якої Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що Рада є особою, уповноваженою на вжиття заходів представницького характеру щодо захисту інтересів територіальної громади, інтереси якої є складовою інтересів держави, пов`язаних із законним та ефективним витрачанням коштів місцевого бюджету, а тому є належним позивачем у справі.
Однією з умов для наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді є нездійснення або неналежним чином здійснення захисту інтересів держави органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження.
Нездійснення захисту полягає у тому, що уповноважений суб`єкт владних повноважень за наявності факту порушення інтересів держави, маючи відповідні повноваження для їх захисту, всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (ч.4 цієї ж статті).
Частиною 1 ст. 55 ГПК України встановлено, що органи та особи, які відповідно до цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб, мають процесуальні права та обов`язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком обмежень, передбачених частиною другою цієї статті.
Отже, судом встановлено, що у даному випадку має місце порушення інтересів держави, що є підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді. Законодавство про публічні закупівлі встановлює спеціальний порядок зміни істотних умов договору, укладеного на відкритих торгах.
Суд підкреслює, що споживач (відповідач-2), як сторона договору від 29.12.2020, розпоряджався не власними коштами, а коштами місцевого бюджету, тобто коштами відповідної громади.
Судом встановлено, що у спірних правовідносинах відбулося неефективне розпорядження бюджетними коштами, здійснене на шкоду інтересам держави та громади, з порушенням норм Закону України "Про публічні закупівлі" та засад цивільного законодавства (добросовісного користування правами), з огляду на що, суд дійшов висновку прийшов до висновку про наявність підстав для визнання недійсними спірних додаткових угод до договору про постачання електричної енергії споживачу відповідно до ст.203, 215 ЦК України та стягнення переплачених коштів з відповідача-1 відповідно до ст.216, 1212 ЦК України.
З огляду на предмет та підстави заявленого позову, прокурором належним чином обґрунтовано, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту та вбачаються виключні підстави для представництва прокурором інтересів держави у спірних правовідносинах відповідно до ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".
Щодо доводів ТОВ "РОЕК", викладених у відзиві про те, що належним позивачем в особі якого прокуратура могла б звернутися із даним позовом була б Держаудитслужба суд враховує висновки Верховного Суду, а саме, що Закон не зобов`язує прокурора подавати позов в особі усіх органів, які можуть здійснювати захист інтересів держави у спірних відносинах і звертатись з позовом до суду. Належним буде звернення в особі хоча б одного з них (див. постанову об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 червня 2021 року у справі № 927/491/19, постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі № 923/449/18, від 25 лютого 2021 року у справі № 912/9/20, від 25 червня 2024 року у справі № 918/760/23, від 01 жовтня 2024 року у справі № 918/778/23, від 20 лютого 2025 року у справі № 910/16372/21, від 21 листопада 2025 року у справі № 920/19/24 (провадження № 12-16гс25).
Розподіл судових витрат
Згідно з ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Частиною 3 ст. 6 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.
Як вбачається, прокуратурою заявлено 12 позовних вимог немайнового характеру та 1 позовну вимогу майнового характеру на суму 688 111 грн 51 коп.
При цьому позовну заяву подано 31.12.2024 через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС. Згідно ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», при поданні до суду процесуальних документів, передбачених ч. 2 цієї статті, в електронній формі застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
За подання позовної заяви прокуратурою сплачено судовий збір у необхідному розмірі - 37 326 грн 13 коп. (29 068 грн 80 коп. за 12 позовних вимог немайнового характеру + 8 257 грн 33 коп. за 1 позовну вимогу майнового характеру) про що свідчить платіжна інструкція № 2894 від 19.12.2024.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Приписами ч. 9 ст. 129 ГПУ України унормовано, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Враховуючи, що позов визнано обґрунтованим судом в повному обсязі, судові витрати у справі по сплаті судового збору у розмірі 37 326 грн 13 коп., сплачені Рівненською обласною прокуратурою покладаються на відповідача-1 у справі, - як особи внаслідок неправомірних дій якої було безпідставно укладено ряд додаткових угод № 1-12 до Договору від 29.12.2020, які були предметом спору у даній справі.
Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-79, 91, 120, 123, 129, 233, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд
УХВАЛИВ:
1. Позов керівника Здолбунівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Здолбунівської міської ради до відповідача - 1 Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівненська енергопостачальна компанія" до відповідача - 2 Комунального підприємства "Здолбунівводоканал" про визнання недійсними додаткових угод та стягнення 688 111 грн. 51 коп задовольнити.
2. Визнати недійсною Додаткову угоду № 1 від 08.02.2021 до Договору про постачання електричної енергії споживачу № 7001-ВЦ від 29.12.2020, укладеного між КП «Здолбунівводоканал» та ТОВ «Рівненська обласна енергопостачальна компанія».
3. Визнати недійсною Додаткову угоду № 2 від 09.02.2021 до Договору про постачання електричної енергії споживачу № 7001-ВЦ від 29.12.2020, укладеного між КП «Здолбунівводоканал» та ТОВ «Рівненська обласна енергопостачальна компанія».
4. Визнати недійсною Додаткову угоду № 3 від 24.03.2021 до Договору про постачання електричної енергії споживачу № 7001-ВЦ від 29.12.2020, укладеного між КП «Здолбунівводоканал» та ТОВ «Рівненська обласна енергопостачальна компанія».
5. Визнати недійсною Додаткову угоду № 4 від 06.08.2021 до Договору про постачання електричної енергії споживачу № 7001-ВЦ від 29.12.2020, укладеного між КП «Здолбунівводоканал» та ТОВ «Рівненська обласна енергопостачальна компанія».
6. Визнати недійсною Додаткову угоду № 5 від 25.08.2021 до Договору про постачання електричної енергії споживачу № 7001-ВЦ від 29.12.2020, укладеного між КП «Здолбунівводоканал» та ТОВ «Рівненська обласна енергопостачальна компанія».
7. Визнати недійсною Додаткову угоду № 6 від 31.08.2021 до Договору про постачання електричної енергії споживачу № 7001-ВЦ від 29.12.2020, укладеного між КП «Здолбунівводоканал» та ТОВ «Рівненська обласна енергопостачальна компанія».
8. Визнати недійсною Додаткову угоду № 7 від 31.08.2021 до Договору про постачання електричної енергії споживачу № 7001-ВЦ від 29.12.2020, укладеного між КП «Здолбунівводоканал» та ТОВ «Рівненська обласна енергопостачальна компанія».
9. Визнати недійсною Додаткову угоду № 8 від 28.09.2021 до Договору про постачання електричної енергії споживачу № 7001-ВЦ від 29.12.2020, укладеного між КП «Здолбунівводоканал» та ТОВ «Рівненська обласна енергопостачальна компанія».
10. Визнати недійсною Додаткову угоду № 9 від 28.09.2021 до Договору про постачання електричної енергії споживачу № 7001-ВЦ від 29.12.2020, укладеного між КП «Здолбунівводоканал» та ТОВ «Рівненська обласна енергопостачальна компанія».
11. Визнати недійсною Додаткову угоду № 10 від 30.09.2021 до Договору про постачання електричної енергії споживачу № 7001-ВЦ від 29.12.2020, укладеного між КП «Здолбунівводоканал» та ТОВ «Рівненська обласна енергопостачальна компанія».
12. Визнати недійсною Додаткову угоду № 11 від 25.10.2021 до Договору про постачання електричної енергії споживачу № 7001-ВЦ від 29.12.2020, укладеного між КП «Здолбунівводоканал» та ТОВ «Рівненська обласна енергопостачальна компанія».
13. Визнати недійсною Додаткову угоду № 12 від 25.10.2021 до Договору про постачання електричної енергії споживачу № 7001-ВЦ від 29.12.2020, укладеного між КП «Здолбунівводоканал» та ТОВ «Рівненська обласна енергопостачальна компанія».
14. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівненська обласна енергопостачальна компанія» (вул. Князя Володимира, 71-Б, м. Рівне, 33013,, код ЄДРПОУ 42101003) на користь Здолбунівської міської ради Рівненського району (вул. Грушевського, 14, м. Здолбунів, 35705, код ЄДРПОУ: 05391130) в дохід місцевого бюджету кошти у розмірі 688 111 (шістсот вісімдесят вісім тисяч сто одинадцять) грн 51 коп.
15. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівненська обласна енергопостачальна компанія» (вул. Князя Володимира, 71-Б, м. Рівне, 33013,, код ЄДРПОУ 42101003) на користь Рівненської обласної прокуратури (р/р UA228201720343130001000015371, МФО 820172, ЄДРПОУ 02910077, банк одержувач Державна казначейська служба України, м. Київ, код класифікації видатків бюджету 2800) понесені витрати на сплату судового збору в розмірі 37 326 (тридцять сім тисяч триста двадцять шість) грн 13 коп.
16. Накази видати після набрання рішенням законної сили.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено до Північно - західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення у порядку визначеному ст. 257 ГПК України.
Повне рішення складене та підписане суддею "09" лютого 2026 року.

Інформацію по справі, що розглядається можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Суддя І.О.Пашкевич