РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

15 січня 2026 р. Справа № 120/10498/25

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Сала Павла Ігоровича, розглянувши у місті Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "МАКАРДІ" до Вінницької митниці про визнання протиправним та скасування рішення,

УСТАНОВИВ:

28.07.2025 через підсистему "Електронний суд" до суду надійшла позовна заява за підписом адвоката Коваля Т.І., подана від імені та в інтересах позивача товариства з обмеженою відповідальністю "МАКАРДІ" (далі – ТОВ "МАКАРДІ") до Вінницької митниці.
Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 31.03.2025 Вінницькою митницею було прийнято податкове повідомлення-рішення № UA4010002025500 про донарахування ТОВ "МАКАРДІ" 25 978,04 грн експортного (вивізного) мита та 6 494,51 грн штрафних санкцій за порушення ч.ч. 1, 8 ст. 257 Митного кодексу України, ст. 1 Закону України "Про ставки вивізного (експортного) мита на насіння деяких видів олійних культур" та ст.ст. 15, 16 Доповнення І до Регіональної конвенції про пан-Євро-Середземноморські преференційні правила походження.
Підставою прийняття вказаного рішення став Акт документальної невиїзної перевірки від 14.03.2025 № 9/25/7.12-19/32407672, у якому зазначено, що ТОВ "МАКАРДІ" подало документи з недостовірними відомостями для отримання сертифіката EUR.1 щодо походження насіння льону з України.
Позивач вважає вказане рішення протиправним, а тому за захистом своїх прав та інтересів звертається до суду.
Ухвалою суду від 04.08.2025 відкрито провадження у справі за позовом ТОВ "МАКАРДІ" та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). 
19.08.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позов заперечує та просить відмовити у його задоволенні. 
Відповідач зазначає, що преференційне походження товару "насіння льону", задекларованого за митною декларацією від 01.09.2023 № 23UA401020045935U0, не підтверджено, оскільки в ході невиїзної документальної перевірки встановлено, що ПП "Анта-Д", зазначене як виробник товару та на підставі документів якого був виданий сертифікат з перевезення товару форми EUR.1, фактично не здійснювало виробництво такого товару: підприємство не надало відповіді на запит митного органу щодо підтвердження господарських операцій з ТОВ "Макарді", за даними Єдиного реєстру податкових накладних у 2023 році не реєструвало податкових накладних на реалізацію сільськогосподарської продукції та не придбавало ресурсів, необхідних для сільськогосподарського виробництва, у зв`язку з чим сертифікат з перевезення товару форми EUR.1 від 01.09.2023 № А401.077268 було анульовано, що, на думку відповідача, виключає можливість застосування тарифної преференції та є підставою для донарахування вивізного мита.
Разом з відзивом на позовну заяву відповідач подав клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Ухвалою суду від 15.01.2026 у задоволенні вказаного клопотання відмовлено.
Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності, суд встановив, що невиїзною документальною перевіркою, проведеною Вінницькою митницею на підставі наказу від 21.02.2025 № 61 у період з 03.03.2025 по 05.03.2025, встановлено обставини, що стосуються митного оформлення товару за митною декларацією від 01.09.2023 № 23UA401020045935U0, поданою ТОВ "Макарді" (код ЄДРПОУ 32407672).
Перевіркою встановлено, що ТОВ "Макарді" здійснило експорт товару "льон коричневий (насіння льону), урожаю 2023 року, неподрібнене, не для сівби" загальною вагою 22 500 кг, код товару згідно з УКТ ЗЕД 1204009000, фактурною вартістю 8 955,00 євро та митною вартістю 355 863,64 грн, на підставі зовнішньоекономічного договору від 07.08.2023 № 061, укладеного з компанією Proagro Eko Marein Kownacki (Польща). Країною походження товару задекларовано Україну, умовами поставки визначено DAP відповідно до Incoterms-2010.
Під час митного оформлення за зазначеною митною декларацією було застосовано тарифну преференцію з кодом 410 як для товарів, що вивозяться з України в рамках Угоди про асоціацію між Україною та ЄС, на підставі сертифіката з перевезення (походження) товару форми EUR.1 від 01.09.2023 № A401.077268, виданого Вінницькою митницею. Зазначений сертифікат був внесений до графи 44 митної декларації. Внаслідок застосування цієї преференції вивізне мито за ставкою 10% не сплачувалося, сума несплаченого вивізного мита становить 25 978,04 грн.
Сертифікат EUR.1 був виданий на підставі копій видаткових накладних від 23.08.2023 № 1 та від 01.09.2023 № 9, відповідно до яких постачальником і виробником товару зазначено ПП "Анта-Д" (код ЄДРПОУ 33316945). Саме ці відомості були використані для підтвердження українського походження товару при застосуванні преференційного режиму.
У ході перевірки митним органом встановлено, що ПП "Анта-Д" не надало відповіді на запит Вінницької митниці від 29.05.2024 № 7.12-4/20-03/13/3872 щодо підтвердження факту реалізації насіння льону на адресу ТОВ "Макарді" згідно з указаними видатковими накладними. Також за даними Єдиного реєстру податкових накладних за 2023 рік ПП "Анта-Д" не реєструвало податкові накладні на реалізацію сільськогосподарської продукції, у тому числі льону, та не здійснювало придбання товарів і послуг, необхідних для ведення сільськогосподарського виробництва (мінеральні добрива, паливно-мастильні матеріали, засоби захисту рослин, насіння, сільськогосподарські послуги), за винятком насіння гірчиці.
За результатами перевірки встановлено, що сертифікат з перевезення товару форми EUR.1 від 01.09.2023 № A401.077268 був анульований Вінницькою митницею 05.08.2024 відповідно до Порядку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 02.03.2021 № 139, при цьому анульований сертифікат втрачає чинність з дати його видачі.
Перевіркою також зафіксовано, що ТОВ "Макарді" під час проведення невиїзної документальної перевірки не надало додаткових документів або письмових пояснень, які б підтверджували виробництво товару на території України або спростовували відомості, викладені в акті перевірки, зокрема щодо походження експортованого насіння льону та правомірності застосування тарифної преференції.
На підставі досліджених документів та інформаційних ресурсів встановлено факт застосування тарифної преференції при митному оформленні товару за митною декларацією від 01.09.2023 № 23UA401020045935U0, факт несплати вивізного мита у сумі 25 978,04 грн, факт подання та подальшого анулювання сертифіката EUR.1, а також факт відсутності підтверджуючих даних щодо виробництва експортованого товару ПП "Анта-Д" за інформацією податкових інформаційних систем.
Зазначені обставини відображені в акті документальної невиїзної перевірки від 14.03.2025 № 9/25/7.12-19/32407672.
На підставі вищезазначеного акта 31.03.2025 Вінницькою митницею прийнято податкове повідомлення-рішення № UA4010002025500, яким ТОВ "МАКАРДІ" донараховано 25 978,04 грн експортного (вивізного) мита та застосовано штрафні санкції у розмірі 6 494,51 грн у зв`язку з порушенням частин першої та восьмої статті 257 Митного кодексу України, статті 1 Закону України "Про ставки вивізного (експортного) мита на насіння деяких видів олійних культур", а також статей 15 і 16 Доповнення І до Регіональної конвенції про пан-Євро-Середземноморські преференційні правила походження.
Позивач вважає протиправним оскаржуване рішення, а тому звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи оцінку встановленим обставинам справи та спірним правовідносинам, суд керується такими мотивами.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною другою статті 1 Митного кодексу України (далі – МК України) відносини, пов`язані із справлянням митних платежів, регулюються цим Кодексом, Податковим кодексом України та іншими законами України з питань оподаткування.
Відповідно до частини першої статті 246 МК України метою митного оформлення є забезпечення дотримання встановленого законодавством України порядку переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, а також забезпечення статистичного обліку ввезення на митну територію України, вивезення за її межі і транзиту через її територію товарів.
Частиною першою статті 257 МК України визначено, що декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення.
Відповідно до частин першої-третьої статті 36 МК України країна походження товару визначається з метою оподаткування товарів, що переміщуються через митний кордон України, застосування до них заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності, заборон та/або обмежень щодо переміщення через митний кордон України, а також забезпечення обліку цих товарів у статистиці зовнішньої торгівлі.
Країною походження товару вважається країна, в якій товар був повністю вироблений або підданий достатній переробці відповідно до критеріїв, встановлених цим Кодексом.
Під країною походження товару можуть розумітися група країн, митні союзи країн, регіон чи частина країни, якщо є необхідність їх виділення з метою визначення походження товару.
У свою чергу, у силу вимог приписів статті 43 МК України документами, що підтверджують країну походження товару, є сертифікат про походження товару, засвідчена декларація про походження товару, декларація про походження товару, сертифікат про регіональне найменування товару.
Водночас декларація про походження товару – це письмова заява про країну походження товару, зроблена у зв`язку з вивезенням товару виробником, продавцем, експортером (постачальником) або іншою компетентною особою на комерційному рахунку чи будь-якому іншому документі, який стосується товару.
Частиною другою статті 264 МК України передбачено, що митна декларація та інші документи подаються митному органу в електронному вигляді з дотриманням вимог цього Кодексу або на паперових носіях. Митна декларація на паперовому носії супроводжується її електронною копією. Разом з митною декларацією митному органу подаються рахунок або інший документ, що визначає вартість товару, та, у випадках, встановлених цим Кодексом, – декларація митної вартості. Відомості про документи, визначені частиною третьою статті 335 цього Кодексу, зазначаються декларантом або уповноваженою ним особою у встановленому порядку в митній декларації. На вимогу митного органу декларант або уповноважена ним особа зобов`язані надати митному органу оригінали таких документів або засвідчені в установленому порядку їх копії, якщо законодавством не передбачено подання оригіналів.
Згідно із частиною шостою статті 264 МК України митна декларація приймається для митного оформлення, якщо вона подана за встановленою формою, підписана особою, яка її подала, і перевіркою цієї декларації встановлено, що вона містить всі необхідні відомості і до неї додано всі документи, визначені цим Кодексом. Факт прийняття митної декларації засвідчується посадовою особою митного органу, яка її прийняла, шляхом проставлення на ній відбитка відповідного митного забезпечення та інших відміток (номера декларації, дати та часу її прийняття тощо), у тому числі з використанням інформаційних технологій.
З моменту прийняття митним органом митної декларації вона є документом, що засвідчує факти, які мають юридичне значення, а декларант або уповноважена ним особа несе відповідальність за подання недостовірних відомостей, наведених у цій декларації (частина восьма статті 264 МК України).
Відповідно до частини першої статті 270 МК України правила оподаткування товарів, що переміщуються через митний кордон України, митом, крім особливих видів мита, встановлюються цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно зі статтею 271 МК України мито – це загальнодержавний податок, встановлений Податковим кодексом України та цим Кодексом, який нараховується та сплачується відповідно до цього Кодексу, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Вивізне мито є одним із видів мита, що застосовуються в Україні.
Статтею 273 МК України визначено, що вивізне мито встановлюється законом на українські товари, що вивозяться за межі митної території України.
Законом України від 10.09.1999 № 1033-XIV "Про ставки вивізного (експортного) мита на насіння деяких видів олійних культур" затверджено ставки вивізного (експортного) мита, зокрема, на насіння льону, подрібнене або неподрібнене (код товару 120400 згідно з УКТ ЗЕД) та насіння соняшнику, подрібнене або неподрібнене (код товару 120600 згідно з УКТ ЗЕД), у розмірі 10% митної вартості товару (станом на період, що перевірявся).
З 01.01.2016 набула чинності Угода про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони, ратифікована Законом України від 16.09.2014 № 1678-VII (далі – Угода).
Згідно з положеннями статті 31 (2) Вивізне (експортне) мито Глави 1 "Національний режим та доступ товарів на ринки" розділу IV "Торгівля та питання, пов`язані з торгівлею" Угоди, існуючі мита або заходи еквівалентної дії, які застосовуються в Україні, як зазначено у Додатку I-С до цієї Угоди, повинні поступово анулюватися протягом перехідного періоду відповідно до Графіку, включеного до Додатку I-С до цієї Угоди. У разі внесення змін до митного законодавства України зобов`язання, взяті відповідно до Графіку, що містяться у Додатку I-С до цієї Угоди, залишатимуться чинними на основі відповідності опису товарів.
Відповідно до Графіку скасування вивізного (експортного) мита, зазначеному у Додатку I-С до Угоди, розмір зниженої ставки вивізного (експортного) мита на насіння льону, подрібнене або неподрібнене (код товару 120400 згідно з УКТ ЗЕД), та насіння соняшнику, подрібнене або неподрібнене (код товару 120600 згідно з УКТ ЗЕД), складає: 4,5% у 2021 році, 3,6% у 2022 році, 2,7% у 2023 році, 1,8% у 2024 році.
Статтею 26 (1) "Сфера застосування" Глави 1 "Національний режим та доступ товарів на ринки" розділу IV "Торгівля та питання, пов`язані з торгівлею" Угоди встановлено, що положення цієї глави застосовуються до торгівлі товарами, що походять з територій Сторін.
У статті 26 (2) Угоди визначено, що для цілей цієї Глави "походження" означає, що товар підпадає під правила походження, викладені в Протоколі I "Щодо визначення концепції "походження товарів" і методів адміністративного співробітництва" до Угоди (далі Протокол І).
Згідно із Законом України від 08.11.2017 № 2187-VIII "Про приєднання України до Регіональної конвенції про пан-євро-середземноморські преференційні правила походження" Україна приєдналася до Регіональної конвенції про пан-євро-середземноморські преференційні правила походження.
З метою застосування положень зазначеної Регіональної конвенції Підкомітетом Україна-ЄС з питань митного співробітництва прийнято рішення від 21.11.2018 № 1/2018 про заміну Протоколу I, яке набрало чинності з 01.01.2019.
Відповідно до статті 1 даного Рішення Протокол I замінюється текстом, викладеним у Додатку до цього Рішення.
Зокрема, з урахуванням статті 1 Додатку до вказаного Рішення, з метою імплементації цієї Угоди застосовуються Доповнення I і відповідні положення Доповнення II до Регіональної конвенції про пан-євро-середземноморські преференційні правила походження. Усі посилання на "відповідну угоду" в Доповненні I й у відповідних положеннях Доповнення II до Конвенції тлумачаться у значенні Угоди.
Відповідно до статті 2 Доповнення I з метою впровадження відповідної Угоди, зокрема, наступні продукти вважаються такими, що вироблені в Договірній Стороні при експорті в іншу Договірну Сторону:
(a) товари цілком вироблені в певній країні відповідно до статті 4;
(b) товари, отримані в Договірній Стороні, включаючи товари, які не були повністю там вироблені, за умови, що ці матеріали пройшли достатню обробку та переробку в цих Договірних Сторонах відповідно до статті 5.
У статті 4 Доповнення I визначено перелік товарів, що повинні вважатися цілком виробленими в Договірній Стороні, коли вони експортуються в іншу Договірну Сторону, до них відносяться: (b) продукти рослинного походження, зібрані на території країни.
Відповідно до статті 15 Доповнення I товари, що походять з однієї з Договірних Сторін, і ввозяться в інші Договірні Сторони, підпадають під дію цієї Угоди за умови подання одного з таких документів, що підтверджують походження:
(a) сертифікат з перевезення товару EUR.1, зразок якого наведений у Додатку IIIа;
(b) сертифікат з перевезення товару EUR-MED, зразок якого наведений у Додатку IIIb;
(c) у випадках, вказаних у статті 21(1), декларація (надалі іменуватиметься "декларацією походження" або "декларацією походження EUR-MED"), надана експортером до інвойса, повідомлення про доставку чи будь-якого іншого комерційного документа, який описує розглядувані товари достатньо детально для того, щоб їх можна було ідентифікувати. Текст декларації походження наведений у Додатку IV a і b.
Згідно зі статтею 16(1) Доповнення 1 сертифікат з перевезення товару EUR.1 має бути виданий митними органами Договірної сторони-експортера на письмову заявку експортера або, під відповідальність експортера, його уповноваженим представником.
Для цього експортер або його уповноважений представник має заповнити сертифікат з перевезення товару EUR.1, а також бланк заявки, що містить декларацію від експортера (зразок наведений у Додатку IIIа до Доповнення I)(стаття 16 (2) Доповнення I).
Відповідно до статті 16(3) Доповнення I експортер, який подає заявку про видачу сертифіката з перевезення товару EUR.1, повинен бути готовим у будь-який час на вимогу митних органів Договірної сторони-експортера, у якій видається сертифікат з перевезення товару EUR.1, надати всі належні документи на підтвердження статусу походження розглядуваних товарів, а також виконання інших умов цієї Конвенції.
Митні органи, які видають сертифікат з перевезення товару EUR.1 або EUR-MED, повинні вжити всіх необхідних заходів для перевірки статусу походження товарів, а також для виконання інших умов Конвенції. Для цих цілей вони мають право вимагати будь-яких доказів і здійснювати будь-яку перевірку рахунків експортера та інші перевірки, які вважатимуть доцільними (стаття 16(7) Доповнення I).
Статтею 27 Доповнення I визначено, що документи, зазначені в Статтях 16(3) та 21(5), що використовуються для підтвердження того, що товари, вказані в сертифікаті з перевезення товару EUR.1 або EUR-MED, або декларації про походження або декларації про походження EUR-MED можуть бути визнані такими, що походять з Договірної Сторони й відповідають іншим вимогам цієї Конвенції, можуть включати, серед іншого, наступне:
(1) прямі свідчення процесів, виконаних експортером чи постачальником для отримання розглядуваного майна, що містяться, наприклад, у його обліковій документації чи у внутрішній системі обліку;
(2) документи, що підтверджують статус походження використаних матеріалів, видані чи складені у відповідній Договірній Стороні, якщо застосування таких документів відповідає національному законодавству;
(3) документи, що підтверджують обробку матеріалів у відповідній Договірній Стороні, видані чи складені у відповідній Договірній Стороні, якщо застосування таких документів відповідає національному законодавству;
(4) сертифікати з перевезення товару EUR.1 або EUR-MED, або декларації про походження або декларації про походження EUR-MED, що підтверджують статус походження використаних матеріалів, видані чи складені у відповідній Договірній Стороні згідно з цією Конвенцією;
(5) належні свідчення про обробку або переробку, виконані за межами відповідної Договірної Сторони згідно з положеннями Статті 11, які підтверджують, що вимоги цієї статті були виконані.
Системний аналіз наведених норм міжнародного та національного законодавства дає підстави для висновку, що однією із передумов для використання переваг, передбачених Угодою про асоціацію, є підтвердження походження товару з України, зокрема сертифікатом з перевезення (походження) товару EUR.1.
Процедуру заповнення та видачі митницею (електронного) сертифіката з перевезення (походження) товару EUR.1 або EUR-MED відповідно до положень Регіональної конвенції про пан-євро-середземноморські преференційні правила походження, до якої Україна приєдналася згідно із Законом України "Про приєднання України до Регіональної конвенції про пан-євро-середземноморські преференційні правила походження" (далі – Конвенція), а також міжнародних угод про вільну торгівлю, укладених у встановленому законодавством порядку, якими передбачено процедуру заповнення та видачі митницею сертифіката з перевезення (походження) товару EUR.1 або EUR-MED визначає Порядок № 139.
У розділі X Порядку № 139 передбачені права та обов`язки експортера.
Зокрема, згідно із пунктами 3 та 4 розділу X Порядку № 139 експортер зобов`язаний складати заяву та декларацію(ї) лише на товар, який відповідає правилам визначення преференційного походження товарів, встановленим Конвенцією або Угодами.
Експортер зобов`язаний під кожне постачання зберігати копію виданого витягу електронного сертифіката EUR.1 або сертифіката EUR.1 або EUR-MED та декларацію(ї) разом з документами, що підтверджують преференційне походження товару(ів) з України, протягом трьох років з дати видачі сертифіката EUR.1 або EUR-MED.
Експортер несе відповідальність відповідно до чинного законодавства за достовірність відомостей, що містяться в документах, які подаються які подаються митниці для отримання сертифіката EUR.1 або EUR-MED (пункт 7 розділу X Порядку № 139).
Наказом Міністерства фінансів України від 05.05.2023 № 232 "Про затвердження Змін до Порядку заповнення та видачі митницею сертифіката з перевезення (походження) товару EUR.1 або EUR-МED" Порядок № 139 доповнено розділом VIII, яким визначено підстави для анулювання сертифіката EUR.1 або EUR-MED.
На час прийняття оспорюваного рішення пунктом 1 розділу VIII Порядку № 139 було визначено такі підстави для анулювання Митницею виданого сертифікату EUR.1 або EUR-MED:
якщо сертифікат EUR.1 або EUR-MED не прийнято з технічних причин митними органами країни імпорту та на заміну його видається сертифікат EUR.1 або EUR-MED після експорту (реекспорту) відповідно до розділу IV цього Порядку;
виявлення підробки (фальсифікації) документів, на підставі яких видано сертифікат EUR.1 або EUR-MED, або заявлення експортером недостовірних відомостей про преференційне походження товару(ів) з України при видачі сертифіката EUR.1 або EUR-MED на товари, які оподатковуються вивізним митом за зниженими ставками за Угодами.
Відповідно до пункту 3 розділу VIII цього Порядку анульований Сертифікат втрачає чинність з дати його видачі.
Розміщений у програмно-інформаційному комплексі єдиної автоматизованої системи митного оформлення Сертифікат переводиться у статус "анульований" (пункт 5 розділу VIII даного Порядку).
Тобто чинним законодавством чітко врегульовано порядок видачі та анулювання Сертифіката.
Разом з цим, згідно з пунктом 7 частини першої статті 336 МК України проведення документальних перевірок дотримання вимог законодавства України з питань митної справи, у тому числі своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати митних платежів є однією з форм митного контролю.
Так, митні органи мають право здійснювати митний контроль шляхом проведення документальних виїзних (планових або позапланових) та документальних невиїзних перевірок дотримання законодавства України з питань митної справи, зокрема, щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати митних платежів, обґрунтованості та законності надання (отримання) пільг і звільнення від оподаткування (пункти 1, 2 частини третьої статті 345 МК України).
Документальні перевірки дотримання законодавства України з питань митної справи, у тому числі своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати митних платежів, проводяться митними органами з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 ПК України (частина друга статті 345 МК України).
Згідно з підпунктом 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 ПК України контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, або зменшення суми податку на доходи фізичних осіб, задекларовану до повернення з бюджету у зв`язку із використанням платником податку права на податкову знижку, якщо, зокрема, результати митного контролю, отримані після закінчення процедури митного оформлення та випуску товарів, свідчать про заниження або завищення податкових зобов`язань, визначених платником податків у митних деклараціях.
При цьому, відповідно до пункту 54.5 статті 54 ПК України, якщо згідно з нормами цієї статті сума грошового зобов`язання розраховується контролюючим органом, платник податків не несе відповідальності за своєчасність, достовірність і повноту нарахування такої суми, проте несе відповідальність за своєчасне та повне погашення нарахованого узгодженого грошового зобов`язання і має право оскаржити зазначену суму в порядку, встановленому цим Кодексом.
Пунктом 123.1 статті 123 ПК України передбачено, що у разі вчинення платником податків діянь, що зумовили визначення контролюючим органом суми податкового зобов`язання та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, зменшення суми бюджетного відшкодування та/або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків на підставах, визначених підпунктами 54.3.1, 54.3.2 (крім випадків зменшення суми податку на доходи фізичних осіб, задекларованої до повернення з бюджету у зв`язку із використанням права на податкову знижку), 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, тягне за собою накладення на платника податків штрафу у відповідному розмірі від суми визначеного податкового зобов`язання та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, завищеної суми бюджетного відшкодування.
Тобто, вказаною нормою ПК України встановлено відповідальність за використання сум податків, не сплачених до бюджету внаслідок отримання пільг всупереч умовам їх надання згідно із законодавством, що регулює відповідний податок.
Зважаючи на зазначене, у випадку, якщо результати митного контролю, отримані після закінчення процедури митного оформлення та випуску товарів, свідчать про заниження податкових зобов`язань, визначених платником податків у митних деклараціях, внаслідок неправомірного отримання пільг зі сплати вивізного мита, настає відповідальність, передбачена пунктом 123.2 статті 123 ПК України, оскільки сам факт сплати митних платежів у меншому розмірі, ніж визначено законодавством, внаслідок зазначення у митній декларації зниженої ставки вивізного (експортного) мита через відсутність факту преференційного походження товару з України, є підставою для донарахування недоплачених податкових зобов`язань (митних платежів).
Тобто, на думку суду для встановлення факту порушення позивачем статті 31 Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським Співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони, додатку I-C до глави 1 розділу IV "Торгівля та питання, пов`язані з торгівлею" (графік скасування вивізного (експортного) мита), статті 15 Доповнення I "Щодо визначення поняття "походження товарів" і методів адміністрування співробітництва" до Регіональної конвенції про пан-євро-ередземноморські преференційні правила походження, частин першої та восьмої статті 257 МК України та, як наслідок, відсутність підстав для застосування зниженої ставки вивізного (експортного) мита, та відповідно для можливості донарахування контролюючим органом податкового зобов`язання по сплаті вивізного мита за митними деклараціями, ключовим є встановлення факту відсутності підтвердження преференційного походження товару(ів) з України, оскільки саме з обставиною наявності підтвердження преференційного походження товару(ів) з України, законодавець пов`язує можливість застосування зниженої ставки вивізного (експортного) мита.
Судом встановлено, що 31.03.2025 Вінницькою митницею було прийнято податкове повідомлення-рішення № UA4010002025500 про донарахування ТОВ "МАКАРДІ" 25 978,04 грн експортного (вивізного) мита та 6494,51 грн штрафних санкцій за порушення ч.ч. 1, 8 ст. 257 Митного кодексу України, ст. 1 Закону України "Про ставки вивізного (експортного) мита на насіння деяких видів олійних культур" та ст.ст. 15, 16 Доповнення І до Регіональної конвенції про пан-Євро-Середземноморські преференційні правила походження.
Підставою прийняття вказаного рішення став Акт документальної невиїзної перевірки від 14.03.2025 № 9/25/7.12-19/32407672, у якому зазначено, що ТОВ "МАКАРДІ" подало документи з недостовірними відомостями для отримання сертифіката EUR.1 щодо походження насіння льону з України.
Відтак, оцінюючи відповідні підстави при вирішенні цієї справи, суд виходить з наступного.
Щодо митної декларації від 01.09.2023 № 23UA401020045935U0 та тверджень відповідача про подання ТОВ "МАКАРДІ" документів з недостовірними відомостями щодо походження товару, то суд зазначає таке.
Під час митного оформлення товару позивачем було заявлено країну походження "Україна" на підставі документів, передбачених митним законодавством та міжнародними угодами, зокрема сертифіката з перевезення товару форми EUR.1 від 01.09.2023 № A401.077268, який видано Вінницькою митницею за результатами перевірки поданих експортером документів.
Доводи відповідача зводяться до твердження про те, що документи, подані для отримання сертифіката EUR.1, є недостовірними, оскільки ПП "Анта-Д", зазначене у видаткових накладних як виробник товару, не підтвердило реалізацію насіння льону безпосередньо на адресу ТОВ "МАКАРДІ" та не надало відповіді на запит митного органу. Однак такі доводи не враховують фактичної схеми руху товару та не відповідають змісту поданих документів.
Як убачається з матеріалів справи, експортований товар був придбаний ТОВ "МАКАРДІ" у ФОП ОСОБА_1 , яка, у свою чергу, придбавала насіння льону у ПП "Анта-Д" як у виробника, що підтверджується накладною № 1 від 23.08.2023 на купівлю ФОП ОСОБА_1 у ПП "Анта-Д" 70 т "зерна коричневого льону" на підставі договору № 23-08/2022 від 23.08.2023, а також накладною № 3 від 01.09.2023 про купівлю ТОВ "Макарді" у ФОП ОСОБА_1 льону у кількості 22,5 т. 
При цьому з наданих матеріалів вбачається, що обсяг насіння льону у кількості 22,5 т, експортований ТОВ "МАКАРДІ", є частиною партії насіння льону загальною масою 70 т, придбаної ФОП ОСОБА_1 у ПП "Анта-Д" як у виробника, що узгоджується з характером господарських операцій з обігу сільськогосподарської продукції та не заперечується відповідачем. Сам факт подальшого відчуження частини такої партії через посередника не впливає на визначення країни походження товару, оскільки правила преференційного походження не ставлять застосування тарифних преференцій у залежність від кількості ланок у ланцюгу постачання за умови підтвердження походження товару.
Запит митного органу до ПП "Анта-Д" щодо підтвердження реалізації товару саме ТОВ "МАКАРДІ" був спрямований на з`ясування обставин, які фактично не мали місця, та не спростовує заявленого походження товару.
Крім того, твердження відповідача про те, що ПП "Анта-Д" "фактично не здійснювало виробництво" насіння льону, ґрунтуються виключно на аналізі даних податкових інформаційних систем, зокрема відсутності зареєстрованих податкових накладних у ЄРПН та інформації про придбання певних виробничих ресурсів. Однак такі відомості не є достатніми й належними доказами відсутності вирощування сільськогосподарської продукції, оскільки виробництво продукції рослинництва підтверджується не лише податковими накладними, а й іншими документами, у тому числі офіційною аграрною та статистичною звітністю.
Як видно з матеріалів позовної заяви, ФОП ОСОБА_1 та ТОВ "МАКАРДІ" надавали митному органу письмові пояснення і документи, які прямо стосуються походження спірного товару, у тому числі статистичну звітність ПП "Анта-Д" за формою 29-СГ, що відображає посівні площі, валові збори та врожайність льону у 2023 році (зокрема вирощування льону на площі 180 гектарів). Вказана звітність є офіційною інформацією, що подається до органів державної статистики, і прямо підтверджують факт вирощування продукції рослинного походження на території України, що відповідає вимогам статті 4 Доповнення I до Регіональної конвенції про пан-Євро-Середземноморські преференційні правила походження.
Відповідач, посилаючись на недостовірність відомостей про походження, не навів конкретних підстав, які б свідчили про фальсифікацію чи неправдивість поданих документів, не спростував дані офіційної звітності та не довів, що експортована партія не могла мати українського походження.
Суд також звертає увагу, що у межах спору відповідач не конкретизував, які саме відомості, подані ТОВ "МАКАРДІ" у митній декларації або в документах, що подавалися для підтвердження походження товару, є недостовірними, у чому саме полягає їх неправдивість та якими доказами це підтверджується. Фактично доводи митниці зводяться до припущень, зроблених на підставі інформаційних баз, без належної оцінки документів, що підтверджують вирощування насіння льону в Україні.
Додатково суд враховує, що позиція митного органу про наявність умисних протиправних дій при оформленні експорту насіння льону вже була предметом судової оцінки у справі про притягнення директора ТОВ "МАКАРДІ" до адміністративної відповідальності за статтею 485 МК України. Постановою Вінницького апеляційного суду від 09.12.2024 у справі № 127/15545/24 провадження було закрито у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення, що додатково свідчить про недоведеність тверджень митниці щодо подання недостовірних документів.
З огляду на наведене суд приходить до переконання, що податкове повідомлення-рішення № UA4010002025500 від 31.03.2025 не відповідає вимогам чинного законодавства, а тому є протиправним та підлягає скасуванню.
В силу приписів ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно з позицією ЄСПЛ, викладеною, зокрема, у справі "Компанія Вестберґа таксі Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції", заява № 36985/97, рішення від 23 липня 2002 року, п. 110, адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.
Також у пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бендерський проти України" від 15.11.2007, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.
Отже, перевіривши обґрунтованість ключових доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтримку правомірності своєї позиції та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що заявлений позов підлягає задоволенню.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує, що при зверненні до суду з цим позовом позивач сплатив судовий збір у розмірі 6056,00 грн, що підтверджується платіжними інструкціями від 22.07.2025.
Частиною першою статті 4 Закону України "Про судовий збір" визначено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2025 встановлено на рівні 3028,00 грн.
Позивачем заявлено вимогу про скасування податкового повідомлення-рішення № UA4010002025500 від 31.03.2025 про донарахування ТОВ "МАКАРДІ" 25 978,04 грн експортного (вивізного) мита та 6494,51 грн штрафних санкцій. Отже, належна до сплати сума судового збору за подання відповідної позовної заяви до суду становить 3028,00 грн. Відтак позивач переплатив судовий збір у розмірі 3028,00 грн.
За правилами ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Таким чином, судові витрати позивача на сплату судового збору за подання адміністративного позову в розмірі 3028,00 грн стягуються на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Щодо переплаченої суми судового збору, то суд зазначає, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
Згідно з ч. 2 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, повністю.
Тобто неодмінною умовою для вирішення питання про повернення переплаченої суми судового збору є відповідне клопотання сторони і суд не уповноважений з власної ініціативи ухвалювати рішення про повернення надміру сплаченої суми судового збору.
Щодо відшкодування на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 9000 грн, то суд зазначає наступне.
Положеннями п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
При цьому згідно з ч. 6 та ч. 7 ст. 132 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
За змістом статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною 7, 9 статті 139 КАС унормовано, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Також за змістом частини дев`ятої статті 139 КАС при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору.
Верховний Суд у постанові від 11.12.2019 у справі № 2040/6747/18 зазначив, що при визначенні суми відшкодування витрат на правничу допомогу суд враховує критерії реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерії розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
У справі "East/West Alliance Limited" проти України" Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим.
У пункті 269 Рішення у вказаній справі зазначено, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд – у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також – чи була їх сума обґрунтованою.
Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час тощо, – є неспівмірним.
Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 14.11.2019 у справі № 826/15063/18, від 11.12.2019 у справі № 2040/6747/18 та від 19.12.2019 у справі № 520/1849/19.
Так, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України від 5 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі – Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги – домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
У пункті 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI зазначено, що представництво – вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги – види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
За змістом статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності є:
1) надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
3) захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення;
4) надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні;
5) представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні;
6) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами;
7) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана ВРУ;
8) надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань.
Згідно з визначенням, наведеним у статті 30 Закону № 5076-VI, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Отже, вказані положення процесуального закону дають підстави для висновку, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача, має бути встановлено, не тільки, що рішення ухвалене на користь сторони, яка користувалася послугами адвоката, а також що за цих обставин справи такі витрати сторони були необхідними, а розмір є розумний та виправданий.
На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, представником позивача надано копію договору про надання професійної правової допомоги від 18.07.2025, яким визначено фіксовану суму гонорару – 9000 грн, ордер серії АВ № 1219755 від 28.07.2025, платіжну інструкцію від 22.07.2025 № 232 про сплату гонорару в сумі 9000 грн.
Водночас при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
В цьому аспекті суд зауважує, що справа не визнана судом складною та розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання, а правовідносини, які є предметом розгляду в межах цієї справи, не свідчить про те, що підготовка сторони позивача до розгляду справи в суді вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи. Також враховується ціна позову, яка становить 32 472,55 грн.
З огляду на викладене та беручи до уваги факт подання відповідачем клопотання про зменшення витрат позивача на правничу допомогу, суд приходить до переконання, що витрати позивача на допомогу адвоката підлягають зменшенню до 5000,00 грн, і що такий розмір відповідатиме критеріям співмірності та вимогам розумності.
Керуючись ст.ст. 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № UA4010002025500 від 31.03.2025 про донарахування товариству з обмеженою відповідальністю "МАКАРДІ" 25 978,04 грн експортного (вивізного) мита та 6494,51 грн штрафних санкцій.
Стягнути на користь товариства з обмеженою відповідальністю "МАКАРДІ" судовий збір в сумі 3028,00 грн та 5000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, а всього 8028 (вісім тисяч двадцять вісім гривень) 00 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Вінницької митниці.
Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо справу розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Інформація про учасників справи:
1) позивач: товариство з обмеженою відповідальністю "МАКАРДІ" (код ЄДРПОУ 32407672, місцезнаходження: вул. Липова, 40, м. Хмільник, Вінницька область, 22000);
2) представник позивача: адвокат Коваль Тарас Іванович (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса для листування: просп. Свободи, 13, м. Хмільник, Вінницька область, 22000);
3) відповідач: Вінницька митниця (код ЄДРПОУ 43997544, місцезнаходження: вул. Лебединського, 17, м. Вінниця, 21034).
Повне рішення суду складено 15.01.2026.

Суддя Сало Павло Ігорович