Дата документу 20.01.2026 Справа № 337/2192/18

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 337/2192/18
Провадження №22-ц/807/258/26
Головуючий в 1-й інстанції – Кучерук І.Г.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2026 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С.В.,	
суддів:	Кочеткової І.В., Полякова О.З.,	
секретар	Камалова В.В.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 15 жовтня 2025 року, ухвалене у м. Запоріжжі у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - 

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року ПАТ КБ «ІІРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 у якому вказав, що відповідач відповідно до укладеного договору від 20.03.2008 року, отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 22,8% на рік, на суму залишку заборгованості. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком Договір. ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 28.02.2018 року має заборгованість 117000 грн., яка складається з: 12242,32 грн. заборгованість за кредитом; 104757,68 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом. Позивач у позові просив стягнути вказану заборгованість і судові витрати.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 15 жовтня 2025 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ІІРИВАТБАНК» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором від 20.03.2008 року у розмірі 117000 грн. та судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не взято до уваги підписання відповідачем Довідки про умови кредитування, в якій узгоджено процентна ставка та штрафні санкції за невиконання умов договору. Також при встановленні розміру заборгованості за тілом кредиту не врахована можливість його збільшення за рахунок використання послуги «Оплата частинами».

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Пономаренка Олександра Олександровича зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правовому природу та як наслідком винесено обґрунтоване та законне рішення. В зв`язку з наведеним, просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити у повному обсязі, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на такі обставини.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Судом першої інстанції встановлено, що 20.03.2008 року ОСОБА_1 у ЗАТ КБ «ІІРИВАТБАНК», правонаступником якого виступає АТ КБ «ІІРИВАТБАНК» підписав Заяву і виявив бажання оформити на своє ім`я кредитну картку «Кредитка Універсальна, 55 днів пільгового періоду». В заяві сторони також визначили, що ОСОБА_1 встановлено кредитний ліміт у розмірі 300 грн., валюта: UAH.

Встановлено також, що 20.03.2008 року, ОСОБА_1 окрім заяви також підписав Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду».

В довідці сторони погодили наступні умови кредитування: тип кредитної лінії – відновлювальна; пільговий період до 55 днів; базова відсоткова ставка на місяць – 1,9%; розмір щомісячних платежів – 7 % від заборгованості, але не менш 50 грн. та не більше залишку заборгованості; строк внесення щомісячних платежів – до 25 числа кожного місяця, наступного за звітним; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості, та штрафи при порушенні строків платежів – 250 грн. + 5% від суми позову.

Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, заборгованість за кредитним договором № б/н від 26.05.2008 року станом на 28.02.2018 року становить 117000 грн., яка складається із: заборгованість за кредитом 12242,32 грн.; заборгованість за процентами користування кредитом 104757,68 грн.

Суду надана довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки з картрахунком від 02.07.2007 року, відповідно до якої станом на 02.04.2007 року кредитний ліміт складав 21600 грн., на 16.02.2010 року – 300 грн., на 21.10.2011 року – 0 грн., на 15.05.2012 року 2000 грн., на 17.08.2015 року – 8000 грн., на 27.09.2013 року 8500 грн., на 01.10.2013 року – 9000 грн.

Суду наданий Витяг з Умов і правил надання банківських послуг без зазначення дати їх прийнятті або затвердження.

Дослідивши вищевказаний витяг, суд першої інстанції, з урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 03 липня 2019 року (342/180/17), дійшов висновку про неможливість розцінювати витяг як стандартну форму договору приєднання, у зв`язку з відсутністю на ньому підпису позичальника, та, відповідно, відсутністю підстав стверджувати, що саме такі тарифи діяли на час укладення договору, та були надані відповідачу для ознайомлення, тобто погоджені сторонами. Також у заяві, яка підписана ОСОБА_1 20.03.2008 року у ЗАТ КБ «ІІРИВАТБАНК», встановлено тільки розмір кредитного ліміту та валюта кредиту без узгодження процентної ставки, таким чином відсутні підстави для стягнення на користь АТ КБ «ПриватБанк» відсотків за користування кредитними коштами, оскільки в матеріалах справи відсутні дані щодо прийняття відповідачем умов і тарифів кредитування. Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 20.03.2008 року. Однак суду розрахунок заборгованості наданий за договором № б/н від 26.05.2008 року, довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки надана за картрахунком від 02.07.2007 року. Разом із поясненнями із запереченнями проти перегляду заочного рішення суду, представником позивача надані видаткову накладну і рахунок фактуру за 26.03.2013 року на придбання відповідачем різного товару, довідку про умови кредитування Приватбанку та сукупну вартість споживчого кредиту від 26.03.2013 року, заяву позичальника від 26.03.2013 року про надання строкового кредиту. Позивачем не обґрунтоване відношення вказаних документів, які можуть складати окремий кредитний договір, до договору від 20.03.2008 року. Також суду надана довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки (без вказівки реквізиту договору), відповідно до якої станом на 02.04.2007 року кредитний ліміт складав 21600 грн., на 16.02.2010 року – 300 грн., на 21.10.2011 року – 0 грн., на 15.05.2012 року 2000 грн., на 17.08.2015 року – 8000 грн., на 27.09.2013 року 8500 грн., на 01.10.2013 року – 9000 грн. Таким чином у довідці взагалі не фігурує дата наближена до 20.03.2008 року, як дата оформлення відповідачем заявки на встановлення кредитного ліміту в 300 грн., який з`являється 16.02.2010 року. Надана представником позивача виписка за договором № б/н за період 26.05.2008 року – 28.02.2018 року, у зв`язку з відсутністю будь яких посилань, не можливо розцінювати як таку, що відноситься до спірного договору від 20.03.2008 року. Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не надано належних доказів наявності заборгованості відповідача ОСОБА_1 за договором від 20.03.2008 року, а відтак у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ІІРИВАТБАНК» необхідно відмовити у повному обсязі.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів погоджується виходячи з наступного. 

ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» з метою отримання кредитних послуг, у зв`язку з чим 20.03.2008 підписав Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку (а.с.13).

У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг.

До кредитного договору банк додав Довідку про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду (а.с.14), Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/ (а.с.15-20) .

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). 

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк").

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

В заяві від 20.03.2008 року відсотки за користування кредитними коштам не зазначені.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім заборгованості за тілом кредиту, стягнути заборгованість за відсотками.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. 

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. 

Щодо Довідки про умови кредитування, яка підписана відповідачем та додана до матеріалів справи, як додаток до кредитного договору сторін, колегія суддів зазначає, що сторони не погодили в кредитному договорі, яким є заява від 20.03.2008, те, що Довідка про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду, є його складовою частиною. 

З огляду на те, що у заяві яка підписана ОСОБА_1 20.03.2008 року у ЗАТ КБ «ІІРИВАТБАНК», встановлено тільки розмір кредитного ліміту та валюта кредиту без узгодження процентної ставки, відсутні підстави для стягнення на користь АТ КБ «ПриватБанк» відсотків за користування кредитними коштами, оскільки в матеріалах справи відсутні дані щодо прийняття відповідачем умов і тарифів кредитування. Такі висновки суду першої інстанції, узгоджуються з правовою позицією викладеною в Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №14-131цс19 від 03 липня 2019 року.

Що стосується розміру заборгованості за кредитом, то як вірно вказав суд першої інстанції в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження розміру такої заборгованості.

Так, розрахунок заборгованості наданий за договором № б/н від 26.05.2008 року, довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки надана за картрахунком від 02.07.2007 року. Надана видаткова накладна і рахунок фактура за 26.03.2013 року на придбання відповідачем різного товару, довідка про умови кредитування Приватбанку та сукупну вартість споживчого кредиту від 26.03.2013 року, заява позичальника від 26.03.2013 року про надання строкового кредиту, не містять жодних посилань, які б пов`язували ці документи з кредитним договором від 20.03.2008 року.

Довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки (без вказівки реквізиту договору), містить наступні дані: станом на 02.04.2007 року кредитний ліміт складав 21600 грн., на 16.02.2010 року – 300 грн., на 21.10.2011 року – 0 грн., на 15.05.2012 року 2000 грн., на 17.08.2015 року – 8000 грн., на 27.09.2013 року 8500 грн., на 01.10.2013 року – 9000 грн. Тобто у довідці взагалі не фігурує дата - 20.03.2008 року, як дата оформлення відповідачем заявки на встановлення кредитного ліміту в 300 грн.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку із недоведеністю.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 381-384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 15 жовтня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 26 січня 2026 року.

Головуючий С. В. Кухар

Судді: І. В. Кочеткова

О. З. Поляков