ПОСТАНОВА                                            
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                              
10 грудня 2025 року                                                                     
м. Київ
справа № 756/8317/22
провадження № 61-9473св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача Литвиненко І. В.,
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Петрова Є. В., Пророка В. В.,
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Міністерство юстиції України, ОСОБА_2 ,
треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Василенко Олег Анатолійович,
розглянув в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Київського апеляційного суду від 29 травня 2024 року у складі колегії суддів: Таргоній Д. О., Голуб С. А., Мостової Г. І., у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Василенко Олег Анатолійович, про визнання протиправним та скасування наказу про скасування рішення про державну реєстрацію права,
ВСТАНОВИВ
Короткий зміст позовних вимог 
У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 22 червня 2021 року № 2242/5 про скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу (далі - КМНО) Василенка О. А. від 20 травня 2020 року № 52303886.
В обґрунтування вимог вказував, що 20 травня 2020 року приватним нотаріусом КМНО Василенком О. А. прийняте рішення про державну реєстрацію за ним права власності на житловий будинок на АДРЕСА_1 , який фактично є виділеною в натурі часткою зі спільної часткової власності.
Наказом Міністерства юстиції України від 22 червня 2021 року № 2242/5 задоволено скаргу ОСОБА_2 від 16 грудня 2020 року та скасовано рішення приватного нотаріуса КМНО Василенка О. А. від 20 травня 2020 року № 52303886.
Позивач зазначав, що вказаний наказ Міністерства юстиції України виданий із порушенням визначеної законодавством процедури та чинного законодавства, оскільки державному реєстратору подано всі документи, передбачені Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127.
Крім того, відповідач порушив вимоги пунктів 9 - 11 Порядку розгляду скарг у сфері державної реєстрації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1128 (далі - Порядок), щодо належного повідомлення заінтересованої особи про час і місце розгляду скарги, зокрема не надіслав позивачу копію скарги з додатками, не повідомив про час і місце розгляду скарги.
Подана ОСОБА_2 скарга оформлена без дотримання вимог, передбачених частиною п`ятою статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зокрема скаржником не надано доказів порушення його права оскаржуваним рішенням приватного нотаріуса, у зв`язку із чим Міністерство юстиції України чи відповідний територіальний орган на виконання пунктів 5, 6 Порядку № 1128 повинен був прийняти рішення про відмову у задоволенні скарги у сфері державної реєстрації.
Разом із тим, зі скаргою щодо скасування рішення про державну реєстрацію права власності на зазначений житловий будинок до Міністерства юстиції України Клименко І. Б. звернувся 22 грудня 2020 року, тобто з пропуском                 60-денного строку, визначеного статтею 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Клопотань про поновлення такого строку скарга не містить, як і доказів того, коли саме заявник дізнався про порушення свого права. Розглядаючи скаргу, Міністерство юстиції України не звернуло уваги на зазначені обставини, не вирішило питання про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_2 , як того вимагає пункт 5 Порядку № 1128, а передав скаргу на розгляд Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації при Міністерстві юстиції України.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Оболонський районний суд міста Києва рішенням від 06 квітня 2023 року позов задовольнив частково.
Наказ Міністерства юстиції України від 22 червня 2021 року за № 2242/5 в частині скасування рішення від 20 травня 2020 року № 52303886, прийнятого приватним нотаріусом КМНО Василенко О. А. визнав протиправним та скасував.
В іншій частині вимог позову відмовив.
Вирішив питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 набув права власності на 9/20 часток житлового будинку на АДРЕСА_1 після прийняття приватним нотаріусом рішення про державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , що по суті був часткою у буд. АДРЕСА_1 , яка виділялася в натурі позивачу в 1979-1980 роках в порядку передбаченому діючим на той час законодавством і фактично перебувала у його володінні, попередні власники не оспорювали прав ОСОБА_1 на цю частку, що вказує на правомірність набуття відповідачем права власності на це майно й відсутність порушення прав ОСОБА_2 . 
При прийнятті Міністерством юстиції України спірного рішення вказана обставина не врахована. Крім того, судом взято до уваги правові мотиви рішення Конституційного Суду України від 16 листопада 2022 року № 9-р(ІІ)/2022 у справі № 3-270/2019(6302/19), яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), припис пункту 1 частини сьомої статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення механізму протидії рейдерству» від 12 травня 2022 року № 2255-ІХ, а саме «скасування рішення державного реєстратора».
При цьому, спірне рішення Міністерства юстиції України не порушує прав позивача у частині тимчасового блокування доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватному нотаріусу КМНО Василенку О. А. строком на 3 місяці, а тому його позов у цій частині задоволенню не підлягав.
Київський апеляційний суд постановою від 29 травня 2024 року апеляційну скаргу Міністерства юстиції України задовольнив.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 06 квітня 2023 року скасував та ухвалив у цій справі нове судове рішення.
В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.
Апеляційний суд виходив з того, що дізнавшись з інформаційної довідки Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 23 листопада 2020 року № 233727441 про реєстрацію за ОСОБА_1 права приватної власності на частку І житлового будинку, розташованого на АДРЕСА_1 , а саме на житловий будинок під літ. «Г», сарай літ. «В» та альтанку літ. «Д», на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 52303886 від 20 травня 2020 року, ОСОБА_2 16 грудня 2020 року, тобто із дотриманням визначеного частиною третьою статті 37 Закону № 1952-IV 60-ти денного строку, подав до Міністерства юстиції України скаргу на рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
Матеріали справи не містять доказів, в тому числі і рішень судів, згідно з якими припинялась спільна часткова власність ОСОБА_1 і виділялась його частка в натурі.
Висновок Центральної Колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів міністерства юстиції від 14 травня 2021 року про те, що за відсутності документів, що підтверджували згоду співвласників на проведення поділу та виділу в натурі частки із спільного майна та розподілу часток, а також за відсутності документів що підтверджують присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, або відомості щодо земельної ділянки на якій побудовано житловий будинок, державна реєстрація права власності на житловий будинок проведена приватним нотаріусом Василенком О. А. з порушенням вимог чинного законодавства, є обґрунтованим.
Разом з тим, вибуття частини спільного майна без дозволу ОСОБА_2 , свідчить про порушення його прав, як співвласника домоволодіння.
Спірні правовідносини між учасниками цієї справи виникли у зв`язку із виданням Міністерством юстиції України наказу від 22 червня 2021 року.
Таким чином, наявність рішення Конституційного Суду України від 16 листопада 2022 року № 9-р(ІІ)/2022 у справі № 3-270/2019(6302/19) не змінює правового регулювання спірних правовідносин, що виникли до втрати чинності пункту 1 частини сьомої статті 37 Закону № 1952-IV в редакції Закону «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення механізму протидії рейдерству» від 12 травня 2022 року № 2255-ІХ.
Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги
У липні 2024 року ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 29 травня 2024 року, в якій просить оскаржене судове рішення скасувати, передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 15 червня 2022 року у справі № 372/1168/20, від 04 травня 2022 року у справі № 357/9440/20, від 29 червня 2022 року у справі № 607/10981/20, від 23 грудня 2019 року у справі № 375/250/18, від 20 березня 2024 року у справі № 676/6279/20, від 13 грудня 2023 року у справі                                   № 389/440/16-ц.
Суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 03 грудня 1979 року роз`яснено, що на користь ОСОБА_4 виділено в натурі 7/20 часток будинку, з яких 11/40 належать на праві приватної власності його неповнолітньому сину ОСОБА_1 , а ОСОБА_4 - 3/40, та рішенням товариського суду від 02 квітня 1980 року встановлено розподіл земельної ділянки між власниками домоволодіння. 
Крім того, відповідач порушив вимоги пунктів 9 - 11 Порядку № 1128 щодо належного повідомлення заінтересованої особи про час і місце розгляду скарги.
ОСОБА_2 до скарги не надав доказів, що оскаржуване рішення державного реєстратора впливає на його права та обов`язки.
Разом з тим, ОСОБА_2 , звертаючись до Міністерства юстиції України зі скаргою на рішення державного реєстратора від 22 грудня 2020 року, пропустив строки, визначені статтею 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», та про їх поновлення не зазначив. В свою чергу Міністерство юстиції України не звернуло уваги на пропущення строку, і не вирішило питання про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_2 , як того вимагає пункт 5 Порядку № 1128.
Також, дії Міністерства юстиції України щодо скасування рішення приватного нотаріуса є такими, що не відповідають Конституції України.
Апеляційний суд вийшов за межі доводів апеляційної скарги Міністерства юстиції України, фактично розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від якої він відмовився, а суд прийняв цю відмову.
Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У липні 2024 року від Міністерства юстиції України до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.
Вказує, що висновок Центральної Колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів міністерства юстиції від 14 травня 2021 року про те, що за відсутності документів, що підтверджували згоду співвласників на проведення поділу та виділу в натурі частки із спільного майна та розподілу часток, а також за відсутності документів що підтверджують присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, або відомості щодо земельної ділянки на якій побудовано житловий будинок, державна реєстрація права власності на житловий будинок проведена приватним нотаріусом 
Василенком О. А. з порушенням вимог чинного законодавства, є обґрунтованим.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 16 липня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Оболонського районного суду міста Києва.
07 серпня 2024 року цивільна справа № 756/8317/22 надійшла до Верховного Суду.
Верховний Суд ухвалою від 28 листопада 2025 року справу призначив до розгляду колегією у складі п`яти суддів.
Фактичні обставини справи, з`ясовані судами
17 травня 1957 року власниками житлового будинку на 
АДРЕСА_1 були:
ОСОБА_5 (три кімнати 1-2, 1-3, 1-5 площею 45,1 кв. м, кухня 1-1 площею 5,1 кв. м, дві веранди 1-7, 1-6 площею 11,1 кв. м та земельна ділянка 2 228 кв. м).
ОСОБА_6 (одна кімната 2-3 площею 11,2 кв. м, кухня 2-2 площею 4,1 кв. м, веранда 2-1 площею 4,1 кв. м та 250 кв. м земельної ділянки).
ОСОБА_7 (одна літня кімната 1-4 площею 15,7 кв. м, веранда 9,8 кв. м та 150 кв. м земельної ділянки).
12 жовтня 1978 року Першою київською державною нотаріальною конторою видано ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 11/40 часток житлового будинку на АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці розміром 1 638 кв. м, площею 71,4 кв. м, сараї під літ. Б, В, Г, Д, Е, Ж, туалет під літ. З.
23 квітня 1979 року ухвалою Подільського районного народного суду міста Києва затверджено мирову угоду, якою ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в будинку на АДРЕСА_1 в натурі виділяється квартира АДРЕСА_2 , що складається з житлової кімнати за планом 1-3 площею 21 кв. м, житлової кімнати за планом 1-4 площею 8,1 кв. м, коридору за планом 1-2 площею 6,2 кв. м та веранди по плану 1-1 площею 5,3 кв. м. При цьому, ОСОБА_8 виділяється в натурі квартира АДРЕСА_3 , що складається з житлової кімнати по плану 3-3 площею 
16,0 кв. м та веранди по плану 3-2 площею 6 кв. м (т. 1 а. с. 13-16).
Ухвалою Подільського районного народного суду міста Києва від 03 грудня 1979 року роз`яснено, що в ухвалі суду від 23 квітня 1979 року ОСОБА_4 виділено в натурі 7/20 частин будинку на АДРЕСА_1 , з яких 11/40 частин належить на праві особистої власності його неповнолітньому сину ОСОБА_1 в порядку спадкування по заповіту, а йому, ОСОБА_4 належить 3/40 частин домоволодіння в порядку спадкування за законом (т. 1 а. с. 17).
02 квітня 1980 року рішенням товариського суду при ЖЕК-805 Подільського району міста Києва встановлено розподіл земельної ділянки між власниками домоволодіння, а саме:
ОСОБА_4 користується 7/20 частками домоволодіння та 1 115 кв. м земельної ділянки;
ОСОБА_9 користується 4/20 частками домоволодіння та 320 кв. м земельної ділянки;
ОСОБА_8 користується 4/20 частками домоволодіння та 690 кв. м земельної ділянки.
ОСОБА_10 користується 5/20 частками домоволодіння та 610 кв. м земельної ділянки (т. 1 а. с. 225).
04 лютого 1988 року згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим Першою київською державною нотаріальною конторою 
ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_1 набули в порядку спадкування після ОСОБА_4 право власності на 3/40 частки житлового будинку на АДРЕСА_1 .
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 12 лютого 2004 року встановлено межі користування земельною ділянкою для співвласників квартири АДРЕСА_4 в межах, визначених на плані, доданому до рішення товариського суду при ЖЕК-805 
від 02 квітня 1980 року за такими точками: для ОСОБА_1 1-2-3-4-5-6-7, для ОСОБА_12 8-9-10-15, для ОСОБА_11 10-11-12-13-14-15 (т. 1 
а. с. 231-232).
20 травня 2020 року приватним нотаріусом КМНО Василенком О. А. прийнято рішення про державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на житловий будинок на АДРЕСА_1 .
03 червня 2020 року ОСОБА_2 на підставі договору дарування набув право власності на 9/20 часток житлового будинку на АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 118-121).
Згідно з інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 23 листопада 2020 року № 233727441 ОСОБА_1 належить житловий будинок на АДРЕСА_1 , площею 
69,4 кв. м, з яких 23,2 кв. м житлова площа, зазначений під літ. Г, господарські будівлі: сарай літ В, альтанка літ Д.
ОСОБА_2 належить 9/20 частин та ОСОБА_13 1/5 частина житлового будинку на АДРЕСА_1 , загальною площею 93,6 кв. м, з яких 
71,4 кв. м житлової площі, зазначений в плані під літ. А, сараї під літ. В, Г, Д, Е, Ж, гаражі під літ. К, Л, вбиральні під літ. З, М, № 1 паркан (т. 1 а. с. 129-130).
16 грудня 2020 року ОСОБА_2 подав до Міністерства юстиції України скаргу на рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 52303886 від 20 травня 2020 року (реєстрація права власності на житловий будинок із господарськими спорудами) (т. 1 а. с. 124-128).
Як вбачається з висновку Центральної Колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів міністерства юстиції 
від 14 травня 2021 року рекомендовано задовольнити скаргу ОСОБА_2 та скасувати рішення приватного нотаріуса КМНО Василенка О. А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 52303886 від 20 травня 2020 року щодо реєстрації права власності за ОСОБА_1 на житловий будинок на АДРЕСА_1 з підстав того, що таке рішення порушує право ОСОБА_2 , як власника 9/20 частин житлового будинку на АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 20-23).
Наказом Міністерства юстиції України від 22 червня 2021 року № 2242/5 скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення приватного нотаріуса КМНО Василенком О. А. від 20 травня 2020 року № 52303886 скасовано та тимчасово заблоковано доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватному нотаріусу КМНО Василенку О. А. на 3 місяці (т. 1 а. с. 19).
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження 
№ 61-20968сво21)).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження 
№ 61-2417сво19)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду 
від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження 
№ 61-11625сво22)).
Шляхом вчинення провадження у справах суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
Способами захисту суб`єктивних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 90), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 68)).
Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14) та від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункт 40)).
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог (частина перша статті 13 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
У справі, що переглядається:
З 17 травня 1957 року одним з власників частки житлового будинку 
на АДРЕСА_1 була ОСОБА_5 ;
12 жовтня 1978 року Перша київська державна нотаріальна контора видала ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 11/40 часток житлового будинку на АДРЕСА_1 ;
ухвалою від 23 квітня 1979 року Подільський районний народний суд 
м. Києва затвердив мирову угоду щодо будинку на АДРЕСА_1 . ОСОБА_4 в натурі виділив квартиру АДРЕСА_2 , а ОСОБА_8 виділив в натурі квартиру АДРЕСА_3 ;
Подільський районний народний суд м. Києва ухвалою від 03 грудня 1979 року роз`яснив, що в ухвалі суду від 23 квітня 1979 року ОСОБА_4 виділено в натурі 7/20 частин будинку на АДРЕСА_1 , з яких 11/40 частин належить на праві особистої власності його неповнолітньому сину ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом;
04 лютого 1988 року, згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим Першою київською державною нотаріальною конторою 
ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_1 набули в порядку спадкування після ОСОБА_4 право власності на 3/40 частки житлового будинку на АДРЕСА_1 ;
20 травня 2020 року приватний нотаріус КМНО Василенко О. А. прийняв рішення про державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на житловий будинок на АДРЕСА_1 ;
03 червня 2020 року ОСОБА_2 на підставі договору дарування набув право власності на 9/20 часток житлового будинку на 
АДРЕСА_1 .
З огляду на викладену хронологію обставин цієї справи колегія суддів вважає, що місцевий суд правильно врахував, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.
Верховний Суд зауважує, що при задоволенні позовних вимог місцевий суд, встановивши, що ОСОБА_2 набув права власності на 9/20 часток житлового будинку на АДРЕСА_1 після прийняття приватним нотаріусом рішення про державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , що по суті був часткою у буд. АДРЕСА_1 , і яка виділялася в натурі позивачу в 1979-1980 роках в порядку передбаченому діючим на той час законодавством і фактично перебувала у його володінні, попередні власники не оспорювали прав ОСОБА_1 на цю частку, що вказує на правомірність набуття відповідачем права власності на це майно, правильно вказував на відсутність порушення прав ОСОБА_2 з боку ОСОБА_1 .
Отже, оспорений наказ Міністерства юстиції України від 22 червня 2021 року 
№ 2242/5 «Про скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_14 № 52303886 від 20 травня 2020 року», як правильно вказував місцевий суд, є таким, що підлягає скасуванню, адже прийнятий на поновлення прав особи ( ОСОБА_2 ), права якої порушені позивачем не були.
З огляду на викладене колегія суддів вважає арґументи касаційної скарги частково обґрунтованими.
Викладене також узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 08 жовтня 2025 року у справі № 211/2047/21, де касаційний суд вказував, що відсутність суб`єктивного цивільного права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов є підставою для відмови у задоволенні позову.
Верховний Суд додатково зауважує, що підпункт 10 пункту четвертого Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно передбачає, що  ведення Державного реєстру прав передбачає інформаційну взаємодію з реєстрами (кадастрами), а також з автоматизованими інформаційними системами, держателем (розпорядником, володільцем, адміністратором) яких є державні органи. Підпункт 12 пункту четвертого передбачає інформаційну взаємодію з Єдиним державним вебпорталом електронних послуг. Єдина структура та формат інформаційних файлів, що передаються та приймаються в порядку інформаційної взаємодії, процедури взаємодії інформаційних систем та зміни до них визначаються Мін`юстом разом з Мінцифри шляхом прийняття рішень, які оформляються окремими протоколами.
Таким чином, з точки зору розумного стороннього спостерігача, маючи доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Центральна Колегія Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів міністерства юстиції могла б перевірити наявні у реєстрі відомості та співставити хронологію подій набуття сторонами прав власності через призму наявності  порушення прав ОСОБА_2 , а також, діючи обачно, станом на час прийняття оскарженого наказу мало можливість встановити обставину переходу прав власності від ОСОБА_1 до ОСОБА_3 .
Рішенням Конституційного Суду України від 16 листопада 2022 року № 9-р(ІІ)/2022 у справі № 3-270/2019(6302/19) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), припис пункту 1 частини сьомої статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення механізму протидії рейдерству» від 12 травня 2022 року № 2255-ІХ, а саме «скасування рішення державного реєстратора», а тому, якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії (частина шоста статті 10 ЦПК України), отже висновки суду апеляційної інстанції про те, що означене рішення не змінює правового регулювання спірних правовідносин помилкові.
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги
Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд; скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині (пункти 3 і 4 частини першої статті 409 ЦПК України).
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина четверта статті 412 ЦПК України).
Із урахуванням викладених вище висновків, оскаржену постанову апеляційного суду слід скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції про задоволення позову, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Керуючись статтями 406, 409, 412, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 29 травня 2024 року скасувати.
Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 06 квітня 2023 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач                                                                        І. В. Литвиненко
 
Судді                                                                                             А. І. Грушицький
 
                                                                                                       А. А. Калараш
 
                                                                                                       Є. В. Петров
 
                                                                                                       В. В. Пророк