ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"28" січня 2026 р. Справа №910/8449/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Сітайло Л.Г.
суддів: Буравльова С.І. 
Шапрана В.В. 

секретар судового засідання - Ярітенко О.В.
представники учасників справи:
від прокуратури: Мосійчук А.П.
від позивача: не з`явився
від відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Вега КМ"
на рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2025
у справі №910/8449/25 (суддя Сівакова В.В.)
за позовом Олешківської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Херсонській області
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Вега КМ"
про стягнення 350 000,00 грн
ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
Олешківська окружна прокуратура (далі - прокуратура) в інтересах держави в особі Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Херсонській області (далі - Служба) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Вега КМ" (далі - Товариство) заборгованості у розмірі 350 000,00 грн.
Обґрунтовуючи позовні вимоги прокурор посилався на те, що відповідач отримав від Служби кошти за роботи з урахуванням ПДВ, при тому, що відповідні роботи звільнені від оподаткування ПДВ, у зв`язку з чим кошти в розмірі 350 000,00 грн підлягають стягненню з відповідача на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), як такі, що набуті без достатньої правової підстави, оскільки неповернення відповідачем означеної суми, перерахованої поза межами договірних платежів, має наслідком збагачення відповідача за рахунок позивача поза підставою, передбаченою законом.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення
Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.09.2025 у справі №910/8449/25 позов задоволено.
Стягнуто з Товариства на користь Служби 350 000,00 грн безпідставно набутих коштів.
Стягнуто з Товариства на користь Херсонської обласної прокуратури 4 200,00 грн витрат по сплаті судового збору.
Ухвалюючи вказане рішення суд першої інстанції, враховуючи, що відповідач отримав від позивача кошти за виконані роботи щодо постачання будівельно-монтажних робіт з будівництва житла з ПДВ, а відповідні операції на момент укладення договору звільнені від оподаткування ПДВ, дійшов висновку, що кошти в сумі 350 000,00 грн набуті відповідачем без достатньої правової підстави, тому підлягають поверненню позивачу.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, Товариство звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2025 у справі №910/8449/25 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги Товариство посилається на те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню.
Так, на переконання скаржника, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність у прокуратури підстав для звернення з даним позовом, неправильно застосувавши статтю 23 Закону України "Про прокуратуру" та проігнорувавши судову практику. Прокурор не довів наявність виключних підстав для представництва інтересів Служби у цьому спорі.
Також, апелянт зазначає, що суд першої інстанції помилково визнав суму 350 000,00 грн безпідставно набутими коштами, а також повністю проігнорував суттєву розбіжність між сумою, заявленою прокурором та сумою, яку вимагала сама Служба.
Крім того, в прохальній частині апеляційної скарги міститься клопотання про поновлення строк на подання даної апеляційної скарги.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.10.2025 апеляційну скаргу Товариства у справі №910/8449/25 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сітайло Л.Г., судді: Буравльов С.І., Шапран В.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.11.2025 поновлено Товариству строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2025 у справі №910/8449/25. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства на рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2025 у справі №910/8449/25. Розгляд апеляційної скарги призначено на 03.12.2025. Витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/8449/25. Зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2025 у справі №910/8449/25 до закінчення її перегляду в апеляційному порядку. Учасникам справи встановлено строк на подання відзиву, заяв, пояснень, клопотань, заперечень до 19.11.2025.
17.11.2025 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/8449/25.
У судових засіданнях 03.12.2025 та 14.01.2026 оголошувались перерви до 14.01.2026 та 28.01.2026 відповідно.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу
19.11.2025, через систему "Електронний суд", прокуратурою подано відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2025 у справі №910/8449/25 залишити без змін.
Так, прокурор зазначає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав, що прокурор діє в інтересах держави, а не в інтересах окремого суб`єкта, і що пред`явлення позову спрямоване на відновлення порушених прав держав та повернення надмірно сплачених бюджетних коштів, чим забезпечується захист суспільного інтересу.
Також, на переконання прокурора, посилання апелянта на те, що авансовий платіж та прийняття виконаних робіт у квітні 2024 року відбулися на підставі чинної на той час редакції договору, не спростовують факту неправомірного включення ПДВ до ціни робіт, які відповідно до пункту 197.15 Податкового кодексу України підлягали звільненню від оподаткування. Звільнення від оподаткування ПДВ робіт з будівництва об`єктів, що фінансуються за рахунок бюджетних коштів, є імперативною нормою податкового законодавства, яка має пріоритет над умовами цивільно-правового договору. Наявність у договорі ціни з ПДВ не може легітимізувати податково неправомірну операцію.
Крім того, прокурор вказує, що доводи відповідача про необґрунтованість визначення розміру позовних вимог є безпідставними, оскільки фактично сплачена сума ПДВ у розмірі 350 000,00 грн підтверджується належними доказами та підлягає поверненню у повному обсязі на користь держави.

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання
У судове засідання 28.01.2026 з`явився прокурор.
Сторони своїх представників в судове засідання не направили, про причини неявки суд не повідомили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином у встановленому чинним законодавством порядку.
Згідно з частинами 3, 8 статті 120 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.
Якщо учасник судового процесу повідомляє суду номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або іншу аналогічну інформацію, він повинен поінформувати суд про їх зміну під час розгляду справи.
Таким чином, сторони повідомлені судом апеляційної інстанції про дату, час та місце проведення судового засідання апеляційним господарським судом, при цьому явка обов`язковою не визнавалась, а тому справа №910/8449/25 розглядається за їх відсутності.
Прокурор у судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції відмовити у її задоволенні, а рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2025 у справі №910/8449/25 залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
07.11.2023 між Службою (замовник) та Товариством (підрядник) укладено договір №1-ВЕГА/23 про закупівлю робіт "Нове будівництво приватних житлових будинків по вул. Полтавська, буд. 8, буд. 9, буд. 32, буд. 50, буд. 51, вул. Покровська, буд. 27, вул. Приозерна, буд. 4, с. Посад-Покровське Чорнобаївської сільської ради Херсонського району Херсонської області" (45210000-2 Будівництво будівель), згідно з пунктом 1.1 якого підрядник зобов`язався, відповідно до проектної документації, умов цього договору та вимог законодавства, власними силами та/або залученими силами виконати роботи "Нове будівництво приватних житлових будинків по вул. Полтавська, буд. 8, буд. 9, буд. 32, буд. 50, буд. 51, вул. Покровська, буд. 27, вул. Приозерна, буд. 4, с. Посад-Покровське Чорнобаївської сільської ради Херсонського району Херсонської області" (45210000-2 Будівництво будівель), а замовник прийняти та оплатити роботи в порядку та на умовах, передбачених даним договором за об`єктом робіт, зазначеним у пункті 1.2 цього договору.
Відповідно до пункту 3.1 договору, його ціна визначається на підставі договірної ціни (додаток №1 до договору) i становить 18 339 095,90 грн, у тому числі ПДВ 20% - 3 056 515,98 грн.
Пунктом 3.3 договору встановлено, що фінансування робіт проводиться, відповідно до плану фінансування робіт, що є додатком до цього договору, який є його невід`ємною частиною (додаток №3 до договору).
Згідно з пунктами 3.5, 3.6 договору, договірна ціна включає податки, збори та інші обов`язкові платежі до бюджетів, передбачені чинним законодавством України. У разі зміни нормативно-правових актів, що стосуються ціноутворення у будівництві, договір приводиться у відповідність до таких нормативно-правових актів шляхом укладення додаткової угоди.
Порядок та строки фінансування за цим договором визначаються чинним нормативно-правовими актами України, умовами цього договору та узгодженими сторонами планом фінансування виконаних робіт (додаток №3), який є невід`ємною частиною договору (пункт 11.1 договору).
Відповідно до пункту 11.2 договору роботи виконуються та фінансуються за рахунок бюджетних коштів передбачених у державному бюджеті та/або інших джерел, не заборонених законодавством.
У пунктах 12.1, 12.2 договору встановлено, що розрахунки за виконані роботи здійснюються замовником, відповідно до взятих бюджетних зобов`язань в межах бюджетних асигнувань (стаття 49 Бюджетного Кодексу України), виключно в межах відповідних фактичних надходжень (стаття 48 Бюджетного Кодексу України) на підставі підписаних актів приймання виконаних будівельних робіт (форми КБ-2в), довідок про вартість виконаних будівельних робіт та витрат (форми КБ-3) та/або підписаних актів приймання-передачі обладнання. Акти приймання виконаних будівельних робіт (форми КБ-2в), довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрат (форми КБ-3), акти приймання-передачі обладнання підписуються замовником за наявності у нього всіх необхідних виконавчих документів. Підрядник надає разом з формами КБ-2в, КБ-3 (у 4-х примірниках) замовнику в паперовому і електронному вигляді (в машинозчитувальному форматі) документи, що підтверджують виконання робіт, всю необхідну виконавчу документацію (сертифікати на застосовані матеріали, паспорти на конструкції та обладнання, акти на приховані роботи, документи, що підтверджують фактичні витрати на відрядження, та ін.), відомість ресурсів, яка підписана головним бухгалтером або керівником підприємства та завірена печаткою (за наявності), а також реєстр накладних застосованих матеріалів i устаткування із зазначенням вартості, завірений підписом керівника і печаткою (за наявності). Взаєморозрахунки проводяться на підставі виконаних обсягів робіт, що зазначені у проектній документації, та їх вартості, визначеній у договірній ціні.
Звертаючись до суду з даним позовом, прокурор стверджує, що відповідач отримав від позивача попередню оплату за роботи з урахуванням ПДВ, при тому, що відповідні роботи були звільненні від оподаткування ПДВ, відповідно до пункту 197.15 статті 197 Податкового кодексу України. Відтак зазначені кошти в сумі 350 000,00 грн підлягають поверненню позивачу, на підставі статті 1212 ЦК України, як такі, що набуті без достатньої правової підстави.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при ухваленні постанови та оцінка аргументів учасників справи
Статтею 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, заслухавши пояснення прокурора, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків.
Відповідно до частини 3 статті 4 ГПК України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
За приписами частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" встановлено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави в разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Згідно з частиною 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.
Відповідно до частини 4 статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах.
Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (частина 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру").
Так, звертаючись до суду з даним позовом та обґрунтовуючи, у чому полягає порушення інтересів держави, прокурор зазначив наступне.
За змістом пунктів 2.1.2, 2.2.2, 2.2.3 Положення про Службу, затвердженого наказом Державного агентства відновлення та розвитку інфраструктури від 10.02.2025 №Н-52 (далі - Положення), метою діяльності служби є здійснення в межах визначених повноважень заходів з будівництва (нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту), ремонту, модернізації інфраструктури, об`єктів житлової нерухомості, громадського призначення, виробничого комплексу, соціальної сфери, сфери житлово-комунального господарства, благоустрою населених пунктів, управління побутовими відходами (об`єктів оброблення відходів, полігонів), інженерно-транспортної, енергетичної інфраструктури, захисних споруд цивільного захисту, інших об`єктів, що мають вплив на життєдіяльність населення, військових об`єктів та майна, у сферах авіаційного, залізничного (крім утримання), морського та внутрішнього водного транспорту, автомобільного транспорту загального користування, міського електричного транспорту, у сфері забезпечення енергетичної ефективності будівель, а також щодо об`єктів і споруд оборонного та спеціального призначення; виконання в межах повноважень функцій замовника із закупівлі товарів, робіт та послуг, необхідних для забезпечення виконання мети, предмету діяльності та функцій Служби, визначених цим Положенням; виконання з дотриманням законодавства функцій одержувача бюджетних коштів.
Відповідно до пунктів 2.3.31, 2.3.33 Положення про Службу, остання наділена владними управлінськими функціями, які делеговані у якості повноважень, щодо забезпечення цільового, ефективного та результативного використання бюджетних коштів відповідно до вимог бюджетного законодавства; організації внутрішнього контролю за цільовим ефективним та результативним використанням бюджетних коштів, що надходять Службі з урахуванням вимог бюджетного законодавства.
Згідно з пунктом 3.9 Положення Служба має самостійний баланс, розрахунковий, валютний та інших рахунки в установах банків, рахунків в органах Казначейства, печатки із зображенням Державного Герба України зі своїм найменуванням та найменуванням Уповноваженого органу управління.
Пунктом 3.10 Положення встановлено, що Служба має право укладати угоди, набувати майнові та немайнові права, нести відповідальність, бути позивачем і відповідачем у суді, відповідно до законодавства.
Відповідно до пунктів 6.1.2, 6.1.10 Положення Служба має право укладати в установленому порядку контракти (договори); здійснювати самопредставництво інтересів Служби в судах України через уповноважених осіб, у встановленому законодавством порядку, а також забезпечувати представництво Служби через представників у органах державної влади, правоохоронних органах, органах місцевого самоврядування, підприємствах, установах та організаціях, незалежно від форм власності.
Отже, Служба є органом, який наділений повноваженнями щодо розпорядження бюджетними коштами при реалізації повноважень у сфері будівництва, реконструкції, капітального ремонту, реставрації, інших інженерно технічних заходів та в цілому відновлення та розвитку інфраструктури держави. Правомірне та раціональне використання бюджетних коштів беззаперечно становить інтерес територіальної громади.
Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Таким чином, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України).
Положення пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, який визначає виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".
За приписами частини 3 статті 23 названого Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті.
Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення останніх. Ключовим для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".
У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 №3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.
З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Отже, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (постанова Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №806/1000/17).
Водночас, пункт 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України передбачає можливість представництва прокурором інтересів держави у виключних випадках.
Аналіз частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:
- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;
- у разі відсутності такого органу.
Перший виключний випадок передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, у той час як прокурор набуває право на представництво тільки якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.
При цьому, нездійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.
Вирішуючи питання можливості здійснення прокурором захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, а також надаючи оцінку доводам щодо наявності у прокурора правових підстав для звернення із цим позовом та визначення ним у якості позивача саме Службу, суд враховує позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18.
Великою Палатою Верховного Суду зауважено, що бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Прокуратура звернулася до Служби з листом від 27.05.2025 №53/1-1967-25, в якому прокуратурою доведено до відома позивача про виявлені порушення вимог законодавства з проханням надати відомості чи повернуто/відшкодовано Товариством сплачене за договором від 07.11.2013 №1-ВЕГА/23 ПДВ, у разі неповернення його чи планується Службою пред`явлення позову про повернення безпідставно набутих коштів ПДВ.
Листом від 30.05.2025 №11-6/579 Служба повідомила, що до договору укладено додаткову угоду про зміну ціни договору. тобто розраховано без нарахування ПДВ. Строк договору закінчився 31.12.2024. Наразі ведеться претензійна робота щодо стягнення зайво сплаченого ПДВ. Позовна заява в найближчий час подаватись не буде.
Прокуратура звернулася до Служби з листом від 20.06.2025 №53/1-1967-25, в якому просила повідомити чи виконано Товариством претензію позивача про повернення суми сплаченого ПДВ за договором від 07.11.2013 №1-ВЕГА/23, у разі неповернення повідомити чи планується позивачем пред`явлення позову про повернення безпідставно набутих коштів ПДВ, чи не заперечує Служба проти пред`явлення відповідного позову в інтересах Служби прокурором.
Листом від 23.06.2025 №11-6/671 Служба повідомила, що претензія про повернення сплаченого ПДВ Товариством не виконана. Не заперечує проти того, щоб прокуратура представляла інтереси Служби в суді, позовна заява в найближчий час подаватись не буде.
З огляду на те, що Службою не вчинено належних дій щодо захисту порушених інтересів держави у сфері публічних закупівель, прокурор направив повідомлення від 30.06.2025 №53-1-1967-25 до позивача, в порядку статті 23 Закону України "Про прокуратуру", про ініціювання прокуратурою в інтересах Служби судового розгляду справи щодо стягнення безпідставно отриманих коштів у розмірі 350 000,00 грн.
З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що прокурор підтвердив підстави для здійснення представництва інтересів держави в суді в особі Служби.
Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до статей 11, 629 ЦК України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.
Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.
Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК України).
Згідно з частиною 2 статті 631 ЦК України договір набирає чинності з моменту його укладення, якщо інше не визначено законом або договором.
Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За приписами статті 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.
Відповідно до статті 843 ЦК України, у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення. Якщо у договорі підряду не встановлено ціну роботи або способи її визначення, ціна встановлюється за рішенням суду на основі цін, що звичайно застосовуються за аналогічні роботи, з урахуванням необхідних витрат, визначених сторонами. Ціна роботи у договорі підряду включає відшкодування витрат підрядника та плату за виконану ним роботу.
Статтею 844 ЦК України унормовано, що ціна у договорі підряду може бути визначена у кошторисі. Якщо робота виконується відповідно до кошторису, складеного підрядником, кошторис набирає чинності та стає частиною договору підряду з моменту підтвердження його замовником. Кошторис на виконання робіт може бути приблизним або твердим. Кошторис є твердим, якщо інше не встановлено договором. Зміни до твердого кошторису можуть вноситися лише за погодженням сторін. У разі перевищення твердого кошторису усі пов`язані з цим витрати несе підрядник, якщо інше не встановлено законом.
Згідно зі статтею 875 ЦК України за договором будівельного підряду підрядник зобов`язується збудувати і здати у встановлений строк об`єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов`язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов`язок не покладається на підрядника, прийняти об`єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх. Договір будівельного підряду укладається на проведення нового будівництва, капітального ремонту, реконструкції (технічного переоснащення) підприємств, будівель (зокрема житлових будинків), споруд, виконання монтажних, пусконалагоджувальних та інших робіт, нерозривно пов`язаних з місцезнаходженням об`єкта.
Підрядник зобов`язаний здійснювати будівництво та пов`язані з ним будівельні роботи відповідно до проектної документації, що визначає обсяг і зміст робіт та інші вимоги, які ставляться до робіт та до кошторису, що визначає ціну робіт. Підрядник зобов`язаний виконати усі роботи, визначені у проектній документації та в кошторисі (проектно-кошторисній документації), якщо інше не встановлено договором будівельного підряду (стаття 877 ЦК України).
Податок на додану вартість визначено у підпункті 14.1.178 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України як непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу. Об`єктом оподаткування ПДВ є операції платників податку, зокрема з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу (п. "а" п. 185.1 ст. 185 Податкового кодексу України).
За своєю правовою сутністю ПДВ є часткою новоствореної вартості та сплачується покупцем (замовником послуг).
Згідно з пунктом 197.15 статті 197 Податкового кодексу України звільняються від оподаткування операції з постачання будівельно-монтажних робіт з будівництва доступного житла та житла, що будується за державні кошти.
Режим звільнення від оподаткування ПДВ за приписами вказаної норми застосовується до операцій, а не до суб`єктів.
Умовами укладеного договору визначено, що замовником будівництва є Служба, підрядником є Товариство. Предметом договору є будівельні роботи "Нове будівництво приватних житлових будинків по вул. Полтавська, буд. 8, буд. 9, буд. 32, буд. 50, буд. 51, вул. Покровська, буд. 27, вул. Приозерна, буд. 4, с. Посад-Покровське Чорнобаївської сільської ради Херсонського району Херсонської області". Фінансування робіт здійснюється коштом державного бюджету.
У той же час, відповідач не спростував, що будівництво здійснювалось за державні кошти.
У державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами (стаття 326 ЦК України).
Поняття "будівництво житла за державні кошти" у пункті 197.15 статті 197 Податкового кодексу України, слід розуміти як будівництво за грошові кошти, що належать державі.
Поняттю "державні кошти" відповідає інше поняття, яке застосовується у чинному законодавстві "публічні кошти". 
Так, у пункті 2 частини 1 статті 1 Закону України "Про відкритість використання публічних коштів" визначено, що публічні кошти - це кошти державного бюджету, місцевих бюджетів, кошти суб`єктів господарювання державної і комунальної власності, отримані ними від їхньої господарської діяльності тощо.
Відповідно до статті 2 Закону України "Про публічні закупівлі" до замовників, які здійснюють закупівлі відповідно до цього Закону, належать, зокрема, органи державної влади (орган законодавчої, органи виконавчої, судової влади), юридичні особи, які є установами, організаціями, які забезпечують потреби держави та є розпорядником, одержувачем бюджетних коштів.
Таким чином, грошові кошти, що отримані відповідачем як підрядником і надавачем (постачальником) будівельно-монтажних робіт з будівництва житла є державними коштами, отриманими з державного бюджету, що відповідає умовам договору.
Наказом Міністерства фінансів України від 09.08.2024 №397 затверджено "Узагальнюючу податкову консультацію щодо окремих питань застосування режиму звільнення від оподаткування податком на додану вартість, встановленого пунктом 197.15 статті 197 Податкового кодексу України" (далі - Узагальнююча консультація), у якій сформовано загальну позицію щодо звільнення від оподаткування податком на додану вартість операції з постачання замовнику будівельно-монтажних робіт з нового будівництва житла, у разі оплати таких робіт за рахунок державних коштів.
Згідно з положеннями Узагальнюючої консультації генеральний підрядник (платник податку на додану вартість) зобов`язаний відкоригувати податкові зобов`язання з податку на додану вартість, що були нараховані за операцією з постачання замовнику будівельно-монтажних робіт з будівництва житла за рахунок державних коштів, яка підлягала звільненню від оподаткування податком на додану вартість, за правилами, встановленими статтею 192 розділу V Податкового кодексу України, зокрема:
- повернути замовнику суму попередньо нарахованого податку на додану вартість;
- скласти розрахунок коригування до податкової накладної, яка була складена з нарахуванням податку на додану вартість, в якому вказати зі знаком «-» показники щодо поставлених будівельно-монтажних робіт з будівництва житла за рахунок державних коштів. Такий розрахунок коригування підлягає реєстрації в ЄРПН замовником;
- скласти та зареєструвати в ЄРПН податкову накладну на операцію з постачання будівельно-монтажних робіт з будівництва житла за рахунок державних коштів, яка підлягала звільненню від оподаткування податком на додану вартість, згідно з пунктом 197.15 статті 197 розділу V Податкового кодексу України, без нарахування податку (з позначкою "Без ПДВ").
Так, предметом договору було виконання будівельних робіт по об`єктам "Нове будівництво приватних житлових будинків по вул. Полтавська, буд. 8, буд. 9, буд. 32, буд. 50, буд. 51, вул. Покровська, буд. 27, вул. Приозерна, буд. 4, с. Посад-Покровське Чорнобаївської сільської ради Херсонського району Херсонської області" за рахунок державних коштів. Операції з постачання будівельно-монтажних робіт з будівництва житла, що будується за державні кошти підлягали звільненню від оподаткування податком на додану вартість, згідно з положеннями пункту 197.15 статті 197 Податкового кодексу України, а отже включення до ціни договору податку на додану вартість щодо вартості постачання будівельно-монтажних робіт з будівництва житла здійснено без дотримання вимог податкового законодавства.
Судом першої інстанції враховано, що норми Податкового кодексу України не передбачають можливості для платників податку здійснювати вибір щодо застосування чи незастосування звільнення від оподаткування ПДВ, оскільки застосування встановленої діючим законодавством ставки податку або звільнення від його застосування є обов`язком, а не правом платника податку.
Місцевий господарський суд також врахував, що хоча ПДВ й включається до ціни товару, однак не є умовою про ціну, в розумінні цивільного та господарського законодавства, оскільки не може встановлюватися (погоджуватися чи змінюватися) сторонами за домовленістю, тобто у договірному порядку (постанови Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №916/2478/20 та від 03.12.2021 у справі №910/12764/20).
Порядок та механізм нарахування і сплати ПДВ чи навпаки (операції, які не є об`єктом оподаткування або звільнені від оподаткування тощо) врегульовано відповідними нормами Податкового кодексу України та, відповідно, не можуть встановлюватися (погоджуватися чи змінюватися) сторонами за домовленістю, тобто в договірному порядку.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що при укладенні договору сторонами до ціни договору податок на додану вартість включено неправомірно.
Відповідно до пункту 12.14 договору замовник має право здійснювати попередню оплату з урахуванням вимог постанови Кабінету Міністрів України від 04.12.2019 №1070 "Деякі питання здійснення розпорядниками (одержувачами) бюджетних коштів попередньої оплати товарів, робіт і послуг, що закуповуються за бюджетні кошти", в розмірі, що не перевищує 10% від вартості робіт, надання яких здійснюється протягом поточного бюджетного періоду, а саме: 5 501 728,77 грн, у т.ч. на 2023 рік - 2 100 000,00 грн на строк не більше 90 календарних днів.
Згідно з інформацією, наданою Головним управлінням Державної казначейської служби України у Херсонській області, на 10.12.2023 позивач на виконання умов договору від 07.11.2023 №1-ВЕГА/23 перерахував на користь відповідача попередню оплату в розмірі 2 100 000,00 грн, у тому числі ПДВ 350 000,00 грн, що підтверджується також інформацією з єдиного вебпорталу використання публічних коштів Spending.
Як вбачається з наявних в матеріалах справи довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати від 22.04.2024 (форма №КБ-3) та актів приймання виконаних будівельних робіт від 22.04.2024, сторони підтвердили виконання робіт за договором на суму 2 100 000,00 грн по наступним об`єктам в таких розмірах:
- житловий будинок по вул. Полтавська, 8 - виконано роботи на суму 348 540,29 грн, у т.ч. ПДВ - 58 090,05 грн;
- житловий будинок по вул. Полтавська, 9 - виконано роботи на суму 348 540,29 грн, у т.ч. ПДВ - 58 090,05 грн;
- житловий будинок по вул. Полтавська, 50 - виконано роботи на суму 348 540,29 грн, у т.ч. ПДВ - 58 090,05 грн;
- житловий будинок по вул. Полтавська, 51 - виконано роботи на суму 315 833,89 грн, у т.ч ПДВ - 52 638,98 грн;
- житловий будинок по вул. Покровська, 27 - виконано роботи на суму 244 815,59 грн, у т.ч. ПДВ - 40 802,60 грн;
- житловий будинок по вул. Полтавська, 32 - виконано роботи на суму 134 142,17 грн, у т.ч. ПДВ - 22 357,03 грн;
- житловий будинок по вул. Приозерна, 4 - виконано роботи на суму 359 587,48 грн, у т.ч. ПДВ - 59 931,24 грн.
10.12.2024 між Службою та Товариством укладено додаткову угоду №4 до договору, у якій внесено зміни до пункту 3.1 договору та встановлено, що ціна договору визначається на підставі договірної ціни (додаток №1 до договору) і становить 17 487 164,61 грн без ПДВ, згідно з пунктом 197.15 статті 197 Податкового кодексу України.
Таким чином, сторони уклавши додаткову угоду №4 від 10.12.2024, привели умови відповідного пункту договору у відповідність до чинного законодавства та виключили з ціни договору податок на додану вартість.
Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами Глави 83 ЦК України.
Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.
Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
Статтею 1212 ЦК України визначено, що безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Загальна умова частини 1 статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони, в порядку виконання договірного зобов`язання, не вважається безпідставним.
Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки у разі, якщо така правова підстава в подальшому відпала, зокрема, визнана недійсною в установленому порядку, або була відсутня взагалі.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого без правової підстави, передбаченої законом, іншими правовими актами чи правочином.
Таким чином, враховуючи, що відповідач отримав від позивача кошти за виконані роботи щодо постачання будівельно-монтажних робіт з будівництва житла з ПДВ, а відповідні операції на момент укладення договору були звільнені від оподаткування ПДВ, колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції, що кошти в сумі 350 000,00 грн набуті відповідачем без достатньої правової підстави, у зв`язку з чим підлягають поверненню позивачу.
З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги прокуратури обґрунтовані та підлягають задоволенню.
Інші доводи апеляційної скарги взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду.
Згідно з частиною 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.
При ухваленні даної постанови судом апеляційної інстанції надані вичерпні відповіді на доводи апелянта, з посиланням на норми права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Згідно зі статтями 73, 74 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до частини 2 статті 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Таким чином, виходячи з фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про задоволення позову.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Частиною 1 статті 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2025 у справі №910/8449/25 ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Товариства задоволенню не підлягає.

Розподіл судових витрат
Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється, а витрати пов`язані з розглядом апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2025 у справі №910/8449/25, відповідно до статті 129 ГПК України, покладаються на Товариство.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Вега КМ" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2025 у справі №910/8449/25 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2025 у справі №910/8449/25 залишити без змін.
3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2025 у справі №910/8449/25.
4. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на апелянта.
5. Матеріали справи №910/8449/25 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений статтями 287-289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано - 03.02.2026.

Головуючий суддя Л.Г. Сітайло 

Судді С.І. Буравльов

В.В. Шапран