Номер провадження: 22-ц/813/5023/25 
Справа № 523/9601/24
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16.12.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,
суддів: Громіка Р.Д.,
Комлевої О.С., 
за участю: 
секретаря Козлової В.А.,
представника ОСОБА_1 – адвоката Тищенка С.Ю., 
представника ОСОБА_2 - адвоката Хрипка М.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Тищенка Станіслава Юрійовича на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2025 року, ухваленого під головуванням судді Сувертак І.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,
встановив:

09.06.2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, а саме:
- визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності за 1/2 частину кв. АДРЕСА_1 . 
Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що 28.01.2012 року між сторонами був зареєстрований шлюб.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23.11.2017 року шлюб було розірвано.
За час шлюбу сторонами було набуто за спільні кошти подружжя кв. під АДРЕСА_2 , у буд. АДРЕСА_3 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 24.06.2015 року.
Враховуючи, що спірне нерухоме майно було набуто сторонами за час перебування у зареєстрованому шлюбі, а тому є спільним сумісним майном та підлягає поділу між сторонами по справі у рівних частках, позивач ОСОБА_1 просила задовольнити її позовні вимоги..

В свою чергу, 05.08.2024 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, та просив суд:
- визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 кв. АДРЕСА_1 ; 
- поділити майно, що належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ;
- здійснити поділ кв. АДРЕСА_1 , шляхом визначення розміру ідеальних часток спірного нерухомого майна по 1/2 частини кожному із подружжя та визнання права власності на 1/2 частку за ОСОБА_1 та залишити право власності на 1/2 вказаної квартири за ОСОБА_1 ;
- здійснити поділ кв. АДРЕСА_4 , шляхом визначення розміру ідеальних часток спірного нерухомого майна по 1/2 частини кожному із подружжя та визнання права власності на 1/2 частку за ОСОБА_1 та залишити право власності на 1/2 частину вказаної квартири за ОСОБА_1 
- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 частину вартості відчуженого під час шлюбу автомобілю у розмірі 171 535,50 грн.;
- стягнути судові витрати.

Позивач за зустрічним позовом свої позовні вимоги обґрунтував тим, що 28.01.2012 року між сторонами було зареєстрований шлюб, який розірвано рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23.11.2017 року.
Під час перебування у шлюбі відповідачем було набуте наступне майно:
- транспортний засіб типу – загальний легковий хетчбек-В, марки «NISSAN», модель «LEAF», 2013 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , VIN: НОМЕР_3 ; вага: 1902 кг, білого кольору.
- квартира, об`єкт житлової нерухомості, загальною площею (кв.м.): 41,1, житлова площа (кв.м.): 16,2, яка складається з однієї житлової кімнати та знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 (Реєстраційний номер нерухомого майна: 859981251227).
- кв. АДРЕСА_1 . 
Спірний автомобіль під час шлюбу був відчужений ОСОБА_1 без згоди ОСОБА_2 . Посилаюсь на зазначене, позивач за зустрічним позовом просив стягнути з відпадача 1/2 частину вартості спірного автомобіля. 
Крім того, позивач за зустрічним позовом зазначив, що відповідач здійснила незаконне проникнення до квартири АДРЕСА_1 , яка належить позивачу та змінила замки, унеможлививши доступ позивача до належного йому на праві власності житлового приміщення.
Враховуючи зазначене, позивач за зустрічним позовом просив задовольнити його позовні вимоги.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 24.02.2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 були залишені без задоволення (т.1, а.с.217-221).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Тищенка С.Ю., ставить питання про скасування рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24.02.2025 року, ухвалення нового судового рішення, яким первісний позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (а.с.224-233).
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в особі представника адвоката Хрипка М.Ю. просить оскаржуване рішення залишити без змін, апеляційну скаргу – без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість (т.2, а.с.9-15).

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24.02.2025 року, в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, сторонами у справі не оскаржується.

Вирішуючи питання про слухання справи у відкритому судовому засіданні, за участю з`явившихся учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи були належним чином повідомлені про час і місце судового засідання (т.2, а.с.136-137).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, усні заперечення на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем було пропущено строк позовної давності (т.1, а.с.217-221).

Однак, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.01.2012 року (т.1, а.с.15).
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23.11.2017 року шлюб між сторонами було розірвано (т.1, а.с.21-22).
Звертаючись із первісним позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що за час перебування сторонами у шлюбі було набуто за спільні кошти кв. під АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 24.06.2015 року. За таких обставин, враховуючи, що спірне нерухоме майно було набуто сторонами за час перебування у зареєстрованому шлюбі, а тому є спільним сумісним майном та підлягає поділу між сторонами по справі у рівних частках, позивач за первісним позовом просила задовольнити її вимоги.

Як зазначалось вище, суд першої інстанції відмовив у задоволенні первісного позову з підстав пропуску строку позовної давності.

Позовна давність – це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
За загальними правилами перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Заявник апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції, застосовуючи строки позовної давності в даному випадку, не звернув уваги на те, що перебіг позовної давності був зупинений на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням короновірусної хвороби COVID-19».
Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 року № 651 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV- 2 відмінено з 24 год. 00 хв. 30.06.2023 року.
Як вже зазначалось, шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23.11.2017 року, яке набрало законної сили 04.12.2017 року. 

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції зазначив, що з позовними вимогами до суду ОСОБА_1 звернулася 07.06.2024 року (т.1, а.с.1-5), та з врахуванням періоду карантину у строк позовної давності, за період часу з 04.12.2017 року до 07.06.2024 року, минув період часу, що становить 3 роки 3 місяці і 6 днів, що перевищує 3 роки.

Однак, колегія суддів зазначає, що строк позовної давності первісним позивачем не був пропущений, так як після розірвання шлюбу і до звернення її з позовом до суду строк позовної давності переривався, з урахуванням Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням короновірусної хвороби COVID-19» та Закону України від 15.03.2022 (набув чинності 17.03.2022 року) «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану».
При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що на період дії воєнного стану перебіг строків позовної давності було відновлено з 4 вересня 2025 року згідно з Законом України № 4434-ІХ, який виключив пункт 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, що раніше передбачав зупинення цих строків. 
Тепер строки позовної давності, що були зупинені через карантин та воєнний стан, знову починають спливати, а для вимог, які виникли після 2 квітня 2020 року, термін може бути повністю відновлений. 

Крім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції, розглядаючи дану справу, належним чином не повідомив позивача за первісним позовом та її представника про день, час і місце розгляду справи, тим самим порушив позивача ОСОБА_1 та її представника права на суд.

Так, дана справа призначалася судом до розгляду неодноразово, у тому числі, на 24.02.2025 року о 12.год. 00 хв. (т.1, а.с.30, 183, 210).
В матеріалах справи міститься поштове відправлення позивачу за первісним позовом ОСОБА_1 про слухання справи на зазначену дату за місцем її проживання: АДРЕСА_6 . Однак, поштова кореспонденція на вказану адресу повернулася до суду з відміткою: «за закінченням терміну зберігання» (т.1, а.с.212), що є неналежним її сповіщенням.
Крім того, матеріали справи не мають доказів сповіщення про час і місце судового засідання представника первісного позивача ОСОБА_1 – адвоката Тищенка С.Ю. 

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Крім того, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. 

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його повністю спростовують, оскільки судове рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати і ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити, та визнатиОСОБА_1 право особистої приватної власності за 1/2 частину кв. АДРЕСА_1 , загальною площею 75,4 кв.м.

Колегія суддів також вважає за необхідне розподілити між сторонами судові витрати, як того вимагає ст. 141 ЦПК України,
Враховуючи, що позивач ОСОБА_1 за позовні вимоги та апеляційну скаргу сплатила судовий збір у загальному розмірі 10 000 грн. (т.1, а.с.9, 235), зазначені грошові кошти на її користь належить стягнути з ОСОБА_2 .

Крім того, враховуючи, що на правову допомогу позивач і апелянт ОСОБА_1 витратила 20 000 грн. (т.1, а.с.5) і відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Хрипко М.Ю. не надали своїх заперечень проти цього (т.2, а.с.9-15, 155-156), колегія суддів вважає за необхідне стягнути зазначені витрати з первісного відповідача ОСОБА_2 на користь первісного позивача ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п. 4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
ухвалив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Тищенка Станіслава Юрійовича задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2025 року в частині відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, скасувати
Ухвалити в цій частині постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 , право особистої приватної власності за 1/2 частину кв. АДРЕСА_1 , загальною площею 75,4 кв.м.
Стягнути ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_5 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 , судовий збір у загальному розмірі 10 000,00(десять тисяч гривень 00 копійок), а також судові витрати пов`язані із правничою допомогою у розмірі 20 000,00 грн. (двадцять тисяч гривень 00 копійок).

В іншій частині рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24.02.2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 26.12.2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда 

Р.Д. Громік

О.С. Комлева