ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
РІШЕННЯ 
23 січня 2026 року 	Справа № 280/10240/25 м.Запоріжжя	
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лазаренка М.С., розглянув в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу
за позовом військової частини НОМЕР_1 
до ОСОБА_1 
про стягнення безпідставно набутих коштів,-

ВСТАНОВИВ:
19.11.2025 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява військової частини НОМЕР_1 (далі – позивач) до ОСОБА_1 (далі – відповідач), в якій позивач просить суд стягнути з відповідача на користь військової частини НОМЕР_1 безпідставно набуті кошти, із відсутністю правових підстав для отримання грошових виплат за жовтень 2024 року та грудень 2024 року в розмірі 46 649, 65 гривень на рахунок відкритий в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» № НОМЕР_2 , військова частина НОМЕР_1 .
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач був зарахований у списки військової частини НОМЕР_1 та в подальшому згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №247 від 30.08.2024 вибув на лікування через поранення. З 04.02.2025 відповідач не повернувся з лікування та вважається таким, що самовільно залишив військову частину, про що було повідомлено ІНФОРМАЦІЯ_1 . На підставі цього було проведено службове розслідування та встановлено, що відповідач з 11.09.2024 без жодних правових підстав і не з`явився до місця дислокації військової частини НОМЕР_1 . Відповідач був включений до списку військовослужбовців, що мають право на виплату додаткової винагороди з 31.08.2024 по 10.09.2024, згідно медичної документації та довідки про обставини травми №364мд від 08.09.2024. Також, відповідачу здійснювалась виплата грошового забезпечення за період вересень-грудень 2024 року. Таким чином, відповідачу безпідставно нараховано та виплачено за жовтень 2024 року грошове забезпечення у розмірі 23262,75 грн. та за грудень 2024 року грошове забезпечення у розмірі 23386,90 грн. З огляду на зазначене, представник позивача звернувся з цим позовом до суду з вимогою стягнути з відповідача безпідставно набуті кошти.
Ухвалою суду від 24.11.2025 позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків.
27.11.2025 на виконання ухвали суду позивачем усунуто недоліки позовної заяви.
28.11.2025 ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі № 280/10240/25 за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.
Відповідно до частини 1 статті 174 КАС України ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 251 цього Кодексу.
Ухвалу про відкриття провадження у справі направлено відповідачу за адресою зареєстрованого місця реєстрації проживання.
Відзив на позовну заяву відповідачем до суду не надано.
Відповідно до пунктів 21 та 116 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270 адресат реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу інформується про надходження адресованого йому поштового відправлення, поштового переказу через смс-повідомлення, повідомлення, що підтримується засобами Інтернету, або повідомлення у паперовому вигляді за встановленим оператором поштового зв`язку зразком. У разі неможливості вручення одержувачам поштові відправлення, внутрішні поштові перекази зберігаються об`єктом поштового зв`язку місця призначення протягом одного місяця з дня їх надходження, відправлення «EMS» – 14 календарних днів, міжнародні поштові перекази – відповідно до укладених угод.
Так, конверт із відповідним поштовим відправленням 22.12.2025 повернуто на адресу суду з відміткою установи поштового зв`язку «адресат відсутній».
Відповідно до правових висновків зазначених у постановах Верховного суду від 16.12.2020 у справі № 120/4080/19-а та від 14.07.2021 у справі № 160/8623/19, Верховний Суд зазначив про те, що до повноважень адміністративних судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому повідомлення про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку з позначками «за закінчення терміну зберігання», «адресат вибув», «адресат відсутній» і тому подібне, з урахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання адміністративним судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом належних процесуальних дій.
Отже, враховуючи не вручення поштового відправлення за адресою місцезнаходження відповідача з незалежних від суду причин, вжиття судом усіх заходів задля повідомлення сторони відповідача щодо відкриття спрощеного позовного провадження у даній справі, та відповідно до положення пункту 4 частини 6 статті 251 КАС України, дає підстави вважати належними доказами виконання адміністративним судом обов`язку щодо вручення відповідачу ухвали суду від 28.11.2025.
Відтак суд, керуючись частиною 6 статті 162 КАС України, вирішує справу за наявними матеріалами.
Враховуючи приписи частини 5 статті 262 КАС України справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).
Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного судового рішення (частина 5 статті 250 КАС України).
Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд встановив наступне.
Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №226 від 09.08.2024 солдата ОСОБА_2 зараховано в списки військової частини НОМЕР_1 та на всі види грошового забезпечення з 09.08.2024.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №247 від 30.08.2024 солдат ОСОБА_3 вибув на лікування по пораненню на підставі рапорту ТВО начальника медичної служби - начальника медичного пункту солдата ОСОБА_4 за вх.№6603-р від 30.08.2024.
У зв`язку з організаційними штатними заходами, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №249 від 01.09.2024 відповідача звільнено від займаної посади та зараховано у розпорядження командира частини наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) №109-РС від 31 серпня 2024 року на підставі підпункту 1 пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №37 від 04.02.2025 відповідач самовільно залишив частину з 04.02.2025.
За результатами проведеного службового розслідування за фактом нез`явлення вчасно на службу без поважних причин в умовах воєнного стану солдатом ОСОБА_5 , яке завершене наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) №217 від 06.03.2025 в ході проведеного службового розслідування встановлено, що військовослужбовець ОСОБА_6 перебував у на стаціонарному лікуванні в період з 31.08.2025 по 10.09.2025, що підтверджується виписним епікризом із медичної картки стаціонарного хворого №6683 (хірургічне відділення) військової частини НОМЕР_3 . 10.09.2024 був виписаний з лікувального закладу та згідно наданих рекомендацій військовослужбовець мав прибути до розташування військової частини та перебувати під наглядом лікаря частини. 11.09.2025 солдат ОСОБА_6 до розташування військової частини НОМЕР_1 не прибув. 
Відповідно рапорту станом на 01.10.2024, солдат ОСОБА_3 , був включений до списку військовослужбовців, що мають право на виплату додаткової винагороди з 31.08.2024 по 10.09.2024, згідно медичної документації та довідки про обставини травми №364мд від 08.09.2024.
Фактично солдат ОСОБА_3 перебуває за межами військової частини НОМЕР_1 без жодних правових підстав і не з`явився до місця перебування частини місце дислокації АДРЕСА_1 з 11.09.2024. 
На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) №340 від 23 березня 2025 року лейтенантом ОСОБА_7 , начальником фінансово-економічної служби – головним бухгалтером військової частини НОМЕР_1 проведено службову перевірку за фактом переплати відповідачу грошового забезпечення за вересень-грудень 2024 року. Під час проведення службової перевірки встановлено, що відповідачу виплата грошового забезпечення за період вересень-грудень 2024 року фінансово-економічною службою військової частини НОМЕР_1 здійснювалась 08.10.2024; 23.10.2024; 06.11.2024; 16.01.2024.
Відповідно до картки особового рахунку військовослужбовця ОСОБА_2 , підготовленої фінансово-економічною службою військової частини НОМЕР_1 , солдату ОСОБА_8 нараховано та виплачено за вересень 2024 року премію у розмірі 15501,30 грн. та додаткову винагороду у розмірі 36559,14 грн. Також, нараховано та виплачено за жовтень 2024 року грошове забезпечення у розмірі 23262,75 грн. та за грудень 2024 року грошове забезпечення у розмірі 23386,90 грн. 
Посилаючись на те, що відповідач набув та зберіг майно, а саме грошові кошти без достатньої правової підстави, оскільки самовільно залишив місце служби під час дії воєнного стану та фактично не виконував військового обов`язку, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон №2011).
Відповідно до статті 1 Закону №2011 соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. На підставі частини першої статті 9 Закону №2011 держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно з частинами другою, третьою статті 9 Закону №2011 до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення та індексація грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Відповідно до частини четвертої статті 9 Закону України №2011-XII грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, визначений Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 (далі - Порядок № 260).
Відповідно до пункту 12 розділу І Порядку № 260 військовослужбовцям, які тимчасово вибувають з військової частини зі збереженням грошового забезпечення за місцем служби, щомісячні додаткові види грошового забезпечення, які мають постійний характер, виплачуються за весь період такого вибуття.
Отже, у період перебування військовослужбовця на військовій службі, за ним зберігається виплата грошового забезпечення.
Водночас, згідно з пунктом 15 розділу І Порядку № 260 грошове забезпечення не виплачується, зокрема, за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше.
Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.
Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.
Підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків визначає Закон України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» від 03.10.2019 №160-IX (далі - Закон №160-IX).
Відповідно до ч.1 ст.3 Закону №160-IX підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.
Особа може бути притягнута до матеріальної відповідальності протягом трьох років з дня виявлення завданої шкоди (ст. 4 Закону №160-IX).
Згідно з ч.4 ст.3 Закону №160-IX переведення особи до іншого місця служби чи її звільнення з посади або служби не може бути підставою для звільнення її від матеріальної відповідальності, встановленої законом.
Особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій (п.1 ч.1 ст.6 Закону №160-IX).
Відповідно до ч.1 ст.12 Закону №160-IX у разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку.
Суд зазначає, що питання повернення зайво виплачених коштів не врегульовані нормами спеціального законодавства. У той же час такі питання врегульовані Цивільним кодексом України.
Статтею 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Згідно зі змістом цієї норми, зобов`язання з безпідставного придбання майна виникають за наявності трьох умов: набуття або зберігання майна; здійснення набуття або зберігання майна за рахунок іншої особи; відсутність правових підстав для такого набуття чи зберігання або припинення таких підстав згодом.
Водночас, стаття 1215 ЦК України встановлює випадки, коли отримане набувачем від іншої особи майно, яке зовні могло б бути розцінене як безпідставно набуте, насправді не є таким.
Так, не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
Отже, не підлягають поверненню безпідставно набуті кошти за умови наявності одночасно таких умов, як здійснення виплати добровільно, відсутність рахункової помилки та добросовісність набувача коштів. У разі якщо відсутня одна із наведених умов, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України, грошові кошти, виплачені набувачу, підлягають поверненню платнику.
Відповідач з 11.09.2024 безпідставно не прибув до місця лікування та не повернувся до військової частини, де проходив службу. Матеріали відносно вчинення відповідачем кримінального правопорушення за ознаками, передбаченими ч. 5 ст. 407 КК України, направлені до Територіального управління ДБР у м. Краматорськ для внесення відповідних відомостей до ЄРДР.
Доказів оскарження висновків службового розслідування відносно відповідача, обґрунтованих заперечень щодо вказаної суми заборгованості та/або щодо суті спору, відповідачем не подано.
Водночас, відповідачу було нараховано грошове забезпечення за період жовтня 2024 року та грудня 2024 року у сумі 46 649,65 грн.
Суд вважає, що відповідач діяв недобросовісно, та за жовтень 2024 року, грудень 2024 року безпідставно отримав грошове забезпечення на суму 46 649,65 грн.
Також доказів відшкодування відповідачем переплачених сум грошового забезпечення матеріали справи не містять.
За таких обставин, вина відповідача в завданні матеріальної шкоди та причинний зв`язок між протиправною поведінкою відповідача та завданою шкодою, є доведеними, оскільки підтверджуються належними, достовірними та допустимими доказами.
Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь військової частини військової частини НОМЕР_1 безпідставно набутих відповідачем коштів з грошового забезпечення.
Згідно вимог статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
На підставі викладеного, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.
Згідно ч. 2 ст. 139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.
Такі витрати позивач у даній справі не поніс.
Отже, підстави для розподілу судових витрат відповідно до ст. 139 КАС України відсутні.
Керуючись статтями 2, 77, 139, 241, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:
Позовну заяву військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_5 ) про стягнення безпідставно набутих коштів - задовольнити у повному обсязі.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь військової частини НОМЕР_1 безпідставно набуті кошти у розмірі 46 649,65 грн за час фактичного невиконання ним обов`язків військової служби.
Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення складено у повному обсязі та підписано суддею 23.01.2026.

Суддя М.С. Лазаренко