ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"29" грудня 2025 р. Справа №914/1581/25
Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:
головуючого (судді-доповідача): Бойко С.М.,
суддів: Бонк Т.Б.,
Якімець Г.Г.,
в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи
розглянув апеляційну скаргу сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького №266/25 від 08.08.2025,
на рішення Господарського суду Львівської області від 23.07.2025, суддя Никон О.З., м. Львів, 
у справі №914/1581/25
за позовом товариства з обмеженою відповідальністю “Фінансової компанії “Алькор”, м. Дніпро
до відповідача-1 сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького, с. Віжомля Львівської області
до відповідача-2 товариства з обмеженою відповідальністю “Агролайф Корми”, с. Давидів Львівської області
про стягнення 182 085,70 грн.

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор» звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького та товариства з обмеженою відповідальністю «Агролайф Корми» про стягнення 182 085,70 грн.
Позовна заява обґрунтована невиконанням відповідачем-1 умов Договору фінансового лізингу №Л-23/310/1 від 06.11.2023 в частині своєчасного та повного проведення розрахунку відповідно до Графіку лізингових платежів, а саме порушення зобов`язання по оплаті платежів №№15-17 з відшкодування вартості об`єкта лізингу. Зазначені зобов`язання не виконав також і відповідач-2, який є поручителем відповідача-1 згідно із Договором поруки №ПЛ-23/310/1 від 06.11.2023.
Зважаючи на це, позивач просить солідарно стягнути із відповідачів 182 085,70 грн., з яких 172 701,00 грн. заборгованість по відшкодуванню вартості об`єкта лізингу та відшкодування комісії, 1 698,17 грн. - інфляційні втрати, 577,66 грн. - 3% річних, 1 139,75 грн. - 10% річних, 5 969,15 грн. - пеня.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Господарського суду Львівської області від 23.07.2025 позов задоволено повністю. Стягнуто солідарно з сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького та товариства з обмеженою відповідальністю «Агролайф Корми» на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансової компанії «Алькор» 172 701,00 грн. заборгованості за лізинговими платежами, 1698,17 грн. інфляційних втрат, 577,66 грн. 3% річних, 1139,75 грн. 10% річних, 5969,15 грн. пені. Стягнуто з сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансової компанії «Алькор» 1211,20 грн. судового збору. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Агролайф Корми» на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансової компанії «Алькор» 1211,20 грн. судового збору. 
Суд виходив з того, що між позивачем і відповідачем-1 укладений чинний договір фінансового лізингу, який відповідає вимогам статті 806 Цивільного кодексу України та Закону України «Про фінансовий лізинг» і є обов`язковим для виконання сторонами. На виконання умов договору позивач передав відповідачу-1 об`єкт лізингу в належному стані та у встановлений строк, що підтверджено первинними документами та рішенням господарського суду, яке набрало законної сили.
Водночас судом встановлено, що відповідач-1 порушив свої договірні зобов`язання, оскільки не здійснив передбачені графіком лізингові платежі у визначені строки. Доказів їх своєчасної та повної оплати суду не подано, а сам відповідач-1 визнав факт порушення та наявність заборгованості у заявленому позивачем розмірі, що підтверджує існування боргу.
Крім того, виконання зобов`язань відповідача-1 за договором фінансового лізингу було забезпечене договором поруки, укладеним з відповідачем-2. Відповідно до статей 553, 554 та 543 Цивільного кодексу України боржник і поручитель несуть солідарну відповідальність перед кредитором. Поручитель, попри отримання вимоги кредитора, не виконав зобов`язання за боржника та не надав доказів сплати заборгованості чи заперечень щодо її розміру.
Суд також дійшов висновку про правомірність нарахування інфляційних втрат, 3 % річних, 10 % річних та пені, оскільки такі нарахування передбачені умовами договору та нормами статей 536 і 625 Цивільного кодексу України. Розрахунки позивача перевірені судом, визнані правильними, а контррозрахунків відповідачами подано не було.
Відмовляючи у розстроченні виконання рішення, суд зазначив, що відповідач-1 не надав жодних належних доказів скрутного фінансового стану чи інших обставин, які б свідчили про наявність підстав для застосування статті 239 Господарського процесуального кодексу України.
Також суд відхилив клопотання про зменшення інфляційних втрат, 3 % річних, 10 % річних та пені, оскільки інфляційні втрати та 3 % річних є спеціальною мірою відповідальності за прострочення грошового зобов`язання і не належать до штрафних санкцій, а розмір 3 % річних та пені не є неспівмірним із сумою основного боргу. Суд дійшов висновку, що їх стягнення у повному обсязі відповідає принципам справедливості, розумності та пропорційності.
З урахуванням наведеного суд визнав позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та аргументи учасників справи
11.08.2025 на адресу Західного апеляційного господарського суду через систему «Електронний суд» надійшла апеляційна скарга сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького №266/25 від 08.08.2025 на рішення Господарського суду Львівської області від 23.07.2025 у справі №914/1581/25. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції, розглядаючи справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, формально підійшов до оцінки доводів відповідача-1, викладених у відзиві на позов, зокрема щодо необхідності розстрочення виконання рішення суду. На думку апелянта, суд без належного мотивування відмовив у розстроченні виконання рішення, не надавши належної оцінки аргументам відповідача-1 та фактичним обставинам його господарської діяльності.
В апеляційній скарзі наголошується, що відповідач-1 є сільськогосподарським підприємством, фінансовий стан якого безпосередньо залежить від сезонності виробництва та результатів посівної кампанії. Проведення активної посівної кампанії у 2025 році, пов`язане із значними витратами на насіння, мінеральні добрива, пальне та інші ресурси, призвело до тимчасового погіршення платоспроможності, що стало причиною прострочення виконання грошових зобов`язань. При цьому відповідач-1 не ухилявся від виконання договору та визнавав борг, пропонуючи реальний і конкретний графік його погашення протягом шести місяців.
Скаржник вважає, що суд першої інстанції порушив вимоги статті 86 ГПК України, оскільки не здійснив всебічної, повної та об`єктивної оцінки поданих доводів і доказів, а також не виконав вимоги пункту 5 частини 4 статті 238 ГПК України щодо надання мотивованої оцінки кожному аргументу сторін. Відмова у розстроченні, на думку апелянта, є необґрунтованою, оскільки суд не з`ясував баланс інтересів сторін, фінансовий стан відповідача та не навів переконливих мотивів, чому надані пояснення не можуть бути підставою для застосування статей 239 та 331 ГПК України.
Крім того, апелянт звертає увагу на те, що позивач не довів наявність збитків, завданих несвоєчасним виконанням грошового зобов`язання, що, на думку відповідача-1, також мало бути враховано судом при вирішенні питання про порядок і строк виконання рішення. У зв`язку з цим апеляційна скарга ґрунтується на твердженні, що оскаржуване рішення в частині відмови у розстроченні виконання є передчасним, недостатньо вмотивованим та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи і вимогам процесуального закону.
Товариство з обмеженою відповідальністю “Фінансової компанії “Алькор” подало відзив на апеляційну скаргу б/н від 03.09.2025 (вх. № ЗАГС 01-04/6779/25 від 03.09.2025), в якому просить рішення Господарського суду Львівської області від 23.07.2025 у справі №914/1581/25 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
У відзиві товариство з обмеженою відповідальністю “Фінансової компанії “Алькор” заперечило доводи апелянта, просило суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Зазначило, що погоджується з висновками суду першої інстанції.
Рух справи в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями та протоколу передачі справи раніше визначеному складу суду від 11.08.2025 справу №914/1581/25 розподілено колегії суддів у складі: головуючого судді Бойко С.М., суддів Бонк Т.Б., Якімець Г.Г..
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 18.08.2025 з підстав, що визначені ч. 2 ст. 260 ГПК України апеляційну скаргу сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького №266/25 від 08.08.2025 на рішення Господарського суду Львівської області від 23.07.2025 у справі №914/1581/25 залишено без руху.
Ухвалою від 26.08.2025 розгляд справи №914/1581/25 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького №266/25 від 08.08.2025 на рішення Господарського суду Львівської області від 23.07.2025 у справі №914/1581/25 та постановлено здійснювати розгляд справи №914/1581/25 в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи.
Розумність строків є одним із основоположних засад (принципів) господарського судочинства відповідно до пункту 10 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним вважається строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.
При цьому, Європейський Суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (див. рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).
Таким чином, суд, враховуючи обставини справи, застосовує принцип розумного строку тривалості провадження відповідно до зазначеної вище практики Європейського суду з прав людини.
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанції
06.11.2023 між позивачем (лізингодавець) та відповідачем-1 (лізингоодержувач) укладено Договір фінансового лізингу №Л-23/310/1 (далі договір фінансового лізингу), який згідно із пунктом 1.1 регулює юридичні відносини між сторонами з фінансового лізингу об`єкта лізингу багатоцільового універсального агрегату для обробки ґрунту та передпосівної підготовки Rubin 10/600 КUА, 2022 року випуску, що набутий у власність лізингодавцем відповідно до встановленої лізингоодержувачем Специфікації (Додаток 1).
До вказаного договору сторони 06.11.2023 підписали Додаток 1 «Специфікація об`єкта лізингу», Додаток 2 «Додаткові умови фінансового лізингу №1», Додаток 3 «Графік платежів №1» та Додаток 4 «Визначення нормального зносу».
З матеріалів справи вбачається, що об`єкт лізингу придбаний позивачем (покупець) у ТОВ «Компанія ЛАН» (постачальник) на підставі Договору поставки сільськогосподарської техніки №061123-01-Т від 06.11.2023, Специфікації від 06.11.2023 до нього, Додаткової угоди №1 від 05.12.2023 та Специфікації №1 від 05.12.2023 до цієї додаткової угоди.
Пунктом 1.4 договору поставки передбачено, що придбання товару здійснюється покупцем для подальшої передачі в фінансовий лізинг товариству імені Данила Галицького згідно із Договором фінансового лізингу №Л-23/310/1 від 06.11.2023.
Судом встановлено, що ТОВ «Компанія ЛАН» передало, а позивач прийняв товар за договором поставки загальною вартістю 2862720,00 грн., що підтверджується Актом приймання-передачі №051223-01 від 05.12.2023 та видатковою накладною №051223-01 від 05.12.2023. Вартість товару, що є об`єктом лізингу, оплачена позивачем на користь постачальника у повному обсязі, що підтверджується платіжними інструкціями №235 від 28.11.2023 на суму 866271,00 грн. та №252 від 11.12.2023 на суму 1996449,00 грн.
Відповідно до пункту 2.1 договору фінансового лізингу з моменту підписання лізингоодержувачем та лізингодавцем акту приймання-передачі об`єкта лізингу, що є невід`ємною частиною договору, та/або на третій робочий день із дня письмового повідомлення лізингодавцем лізингоодержувача про доставку об`єкта лізингу, об`єкт лізингу вважається таким, що отриманий лізингоодержувачем у лізинг від лізингодавця на умовах, визначених договором.
На виконання своїх зобов`язань позивач 05.12.2023 передав, а відповідач-1 прийняв об`єкт лізингу, що підтверджується видатковою накладною №10 від 05.12.2023.
Пунктами 2.9, 8.1, 8.2 договору фінансового лізингу (із врахуванням додаткової угоди №1 від 05.12.2023) передбачено, що загальна ціна договору з урахуванням викупу становить 3 415 052,00 грн. з ПДВ та складається із загальної суми лізингових платежів, передбачених у Графіку платежів №1, що є додатком 3 до договору. Склад лізингових платежів включає: а) відшкодування частини вартості об`єкта лізингу; b) сплату комісії згідно з умовами договору. Лізингові платежі мають бути сплаченими згідно із графіком платежів.
Судами встановлено, що 05.12.2023 між позивачем та відповідачем-1 підписано Додаткову угоду №1 до договору фінансового лізингу, якою змінено та встановлено уточнений Графік лізингових платежів. Так, сторони погодили, що оплата відшкодування вартості предмета лізингу та відшкодування комісії здійснюватиметься шляхом здійснення відповідачем-1 двадцяти чотирьох платежів, які підлягають оплаті у період з 10.01.2024 по 10.12.2025, та платежу по викупу у розмірі 1200,00 грн., який потрібно здійснити до 10.12.2025. Перший лізинговий платіж становить 914 140,00 грн., а загальна сума платежів на користь лізингодавця за весь період оплати за Графіком лізингових платежів складає 3 415 052,00 грн.
Відповідач-1 порушив умови договору фінансового лізингу в частині своєчасного та повного проведення розрахунку з позивачем відповідно до Графіку лізингових платежів. У зв`язку із цим, позивач звертався із відповідними позовними заявами до відповідача-1 та відповідача-2, які розглядалися Господарським судом Львівської області, а саме:
1) рішенням Господарського суду Львівської області від 09.12.2024 у справі №914/1739/24, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 15.04.2205, позов задоволено частково, стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за договором фінансового лізингу у розмірі 620 619,63 грн., з яких 565 459,00 грн. заборгованість з відшкодування вартості предмета лізингу та комісії, 6 677,24 грн. інфляційні втрати, 4 730,13 грн. 3% річних, 43 753,26 грн. пеня.
У межах справи №914/1739/24 суд встановив обставини, які є преюдиційними під час розгляду справи №914/1581/25, а саме обставини виконання позивачем обов`язку щодо передачі вдіповідачу-1 об`єкта лізингу, часткової оплати відповідачем-1 за період з 24.11.2024 по 03.07.2024 лізингових платежів у розмірі 1 346 798,00 грн. та виникнення у нього основного боргу у розмірі 565 459,00грн. Вказана сума складається із заборгованості за зобов`язаннями по оплаті платежів з відшкодування вартості об`єкту лізингу за платежами у Графіку лізингових платежів під №№3-6, а також за зобов`язаннями по оплаті платежів з відшкодування комісії під №№4-6.
Рішення суду у справі №914/1739/24 виконане товариством імені Данила Галицького, що визнається позивачем та відповідачем-1.
2) рішенням Господарського суду Львівської області від 02.06.2025 у справі №914/459/25, позов задоволено частково, стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача 965 908,00 грн. заборгованості по відшкодуванні вартості предмету лізингу та комісії, 56 355,15 грн. інфляційних втрат, 9 974,67 грн. 3% річних, 32 437,30 грн. 10% річних, 89 017,25 грн. пені.
У межах справи №914/1739/24 суд встановив обставини порушення відповідачем-1 умов договору фінансового лізингу в частині своєчасного та повного проведення розрахунку відповідно до Графіку лізингових платежів, зокрема ним порушені зобов`язання по оплаті платежів з відшкодування вартості об`єкту лізингу за платежами №№7-14, та існування у нього боргу у розмірі 965 908,00 грн.
Станом на дату ухвалення рішення у справі №914/1581/25, рішення суду у справі №914/459/25 ще не набрало законної сили та оскаржується у апеляційному порядку.
Предметом позову у справі №914/1581/25 є матеріально-правові вимоги про солідарне стягнення із відповідачів боргу у розмірі 172 701,00 грн. за порушення зобов`язання по оплаті платежів за договором фінансового лізингу з відшкодування вартості об`єкту лізингу та відшкодування комісії, які вказані під номерами 15-17 у Графіку лізингових платежів.
Так, згідно із Графіком лізингових платежів лізинговий платіж під №15 у розмірі 58593,00 грн. слід було здійснити у строк до 10.03.2025 включно; лізинговий платіж під №16 у розмірі 57567,00 грн. слід було здійснити у строк до 10.04.2025 включно; лізинговий платіж під №17 у розмірі 56541,00 грн. слід було здійснити у строк до 10.05.2025 включно.
У матеріалах справи відсутні докази повної або часткової сплати вказаних сум відповідачем-1 у погоджені сторонами строки, що вказує на порушення ним взятих на себе зобов`язань згідно із договором фінансового лізингу.
Позивач направляв відповідачу-1 вимогу про погашення боргу №12052025/1 від 12.05.2025, однак така залишилася без належного реагування. Факт відправлення вимоги підтверджується копіями опису вкладення у цінний лист, поштової накладної та фіскального чеку.
Пунктом 8.5 договору фінансового лізингу встановлено, що у разі прострочення здійснення лізингового платежу лізингоодержувач сплачує:
- пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми чергового платежу, який був прострочений, за кожний день затримки платежу;
- 3% річних в порядку передбаченому частиною 2 статті 625 ЦК України;
- 10% річних в порядку передбаченому частиною 2 статті 536 ЦК України у випадку, якщо період прострочення оплати лізингового платежу складає більше 60 календарних днів.
На підставі вказаного пункту, а також частини 2 статті 625 ЦК України позивач здійснив нарахування на основний борг відповідача-1 1`698,17 грн. інфляційних втрат, 577,66 грн. 3% річних, 1`139,75 грн. 10% річних та 5`969,15 грн. пені, про стягнення яких просить суд.
Судами також встановлено, що з метою забезпечення виконання зобов`язань відповідача-1 за договором фінансового лізингу, між позивачем (кредитор) та відповідачем-2 (поручитель) укладено Договір поруки №ПЛ-23/310/1 від 06.11.2023 (далі договір поруки), згідно із пунктом 1.1 якого поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов`язання перед кредитором в повному обсязі солідарно з лізингоодержувачем відповідати за виконання лізингоодержувачем своїх зобов`язань перед кредитором, які випливають з умов договору фінансового лізингу №Л-23/310/1 від 06.11.2023, а також усіх додаткових угод до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку дії договору фінансового лізингу.
Пунктом 3.1 договору поруки встановлено, що у випадку невиконання та/або неналежного виконання лізингоодержувачем зобов`язань за договором фінансового лізингу кредитор звертається до поручителя з письмовим повідомленням про факт порушення лізингоодержувачем зобов`язань за договором фінансового лізингу з викладення змісту порушення, та з вимогою до поручителя виконати забезпечене цим договором зобов`язання за лізингоодержувача, а поручитель зобов`язується виконати таку вимогу кредитора протягом 10 робочих днів з моменту отримання такого повідомлення.
Зважаючи на допущене відповідачем-1 порушення договірних зобов`язань, позивач направляв відповідачу-2 вимогу про погашення боргу №12052025/2 від 12.05.2025, проте така залишилася без належного реагування. 
Факт відправлення вимоги та її отримання підтверджується копіями опису вкладення у цінний лист, поштової накладної та фіскального чеку та рекомендованого повідомлення про вручення відправлення.
Зважаючи на це, позивач просить стягнути заявлені основний борг, 3% річних, 10% річних та пеню солідарно із відповідача-2.
Норми права та висновки, якими суд апеляційної інстанції керувався при прийнятті постанови.
Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Рішення Господарського суду Львівської області від 23.07.2025 у цій справі оскаржується відповідачем-1 в частині відмови у розстроченні виконання рішення.
Отже, предметом апеляційного оскарження є рішення суду першої інстанції в частині відмови у розстроченні виконання судового рішення, а також законність і обґрунтованість такої відмови з огляду на дотримання судом вимог процесуального закону, повноту оцінки доводів і доказів сторін.
Згідно із частиною 1 статті 239 ГПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.
У статті 331 ГПК України передбачено порядок вирішення питання про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, зміна способу та порядку виконання судового рішення.
За заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.
Згідно з частиною третьою статті 331 ГПК України підставою для відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
Отже, ураховуючи положення частин четвертої та п`ятої статті 331 ГПК України, суд, вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.
Ураховуючи викладене, вказана норма визначає процесуальну можливість вирішення питань, пов`язаних із проблемами, що виникають під час виконання рішення господарського суду. У процесі виконання рішення ймовірне виникнення обставин, що ускладнюють виконання чи роблять його неможливим.
Розстрочка - це виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому необхідно враховувати, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 331 ГПК України, вказана норма не вимагає, а господарський суд законодавчо обмежений конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення, який не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення.
Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, тощо. 
Законодавець пов`язує відстрочення або розстрочення виконання судового рішення у судовому порядку з об`єктивними, непереборними, винятковими обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення. При цьому положення ГПК України не містять визначеного переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання. Тому суд повинен оцінювати докази, що підтверджують зазначені обставини, за правилами статті 86 ГПК України.
Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 29.04.2025 у справі №917/1131/24.
Відповідно до вказаної норми господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. З урахуванням наведеного суд самостійно вирішує питання стосовно достовірності доказів, достатності їх для винесення рішення, істинності відомостей, які містяться в доказах. Близький за змістом висновок викладений у постанові Верховного Суду від 15.03.2018 у справі №910/8153/17.
Оскільки виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави, згідно з пунктом 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 №18-рп/2012 невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом, як це визначено у пункті 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 № 11-рп/2012.
Право людини на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення ЄСПЛ у справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece), від 19.03.1997 р., п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II ). За певних обставин затримка з виконанням судового рішення може бути виправданою, але не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції права (рішення ЄСПЛ у справі "Іммобільяре Саффі проти Італії", № 22774/93, п. 74, ECHR 1999-V ).
ЄСПЛ у рішенні у справі "Пономарьов проти України" від 03.04.2008 зазначив, що, ураховуючи що існування заборгованості, підтверджене обов`язковими та такими, що підлягають виконанню, судовими рішеннями, надає особі, на чию користь воно було винесено, "легітимні сподівання" на те, що заборгованість буде йому сплачено та така заборгованість становить "майно" цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, то з метою недопущення порушення гарантованих Конституцією України та Конвенцією права на справедливий суд та права на повагу до приватної власності суд, який надає відстрочку чи розстрочку у виконанні рішення, у кожному конкретному випадку повинен встановити: чи зумовлена затримка у виконанні рішення особливими і непереборними обставинами; чи передбачена домовленістю сторін чи у національному законодавстві компенсація "потерпілій стороні" за затримку виконання рішення, ухваленого на його користь судового рішення, та індексація присудженої суми; чи не є період виконання рішення надмірно тривалим для стягувача як "потерпілої сторони"; чи дотримано справедливий баланс інтересів сторін у спорі.
Ураховуючи викладене, недостатнім є лише факт відсутності у боржника коштів, суди обов`язково повинні враховувати інтереси іншої сторони спору, на користь якої прийнято рішення. Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції остаточні судові рішення не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (рішення ЄСПЛ у справі "Горнсбі проти Греції").
Як убачається з матеріалів цієї справи відповідачем-1 до місцевого господарського суду заявлено клопотання про розстрочення виконання рішення суду на шість місяців зі щомісячною сплатою 30 347,61 грн., в якому посилається на скрутне матеріальне становище обумовлене складним процесом проведення посівної кампанії 2025 року.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви відповідача-1 про розстрочення виконання рішення, з огляду на наступне.
Апеляційний господарський суд зазначає, що посилання апелянта на сезонний характер сільськогосподарської діяльності та витрати, пов`язані з проведенням посівної кампанії 2025 року, не можуть визнаватися обставинами, що істотно ускладнюють або роблять неможливим виконання судового рішення у розумінні частини третьої статті 331 ГПК України. Такі обставини є типовими та передбачуваними умовами здійснення господарської діяльності сільськогосподарського підприємства і не мають ознак надзвичайності чи винятковості. При цьому відповідач-1 обмежився загальними твердженнями про тимчасове погіршення платоспроможності, не підтвердивши їх належними доказами.
Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про дійсно скрутне матеріальне становище відповідача-1, зокрема фінансової звітності, банківських виписок, доказів відсутності коштів на рахунках, загрози неплатоспроможності чи банкрутства, відсутності майна, на яке може бути звернено стягнення. Таким чином, апелянтом не доведено наявності об`єктивних і непереборних обставин, що унеможливлюють або істотно ускладнюють виконання рішення суду.
Доводи апеляційної скарги про визнання боргу та подання відповідачем-1 пропозиції щодо графіка його погашення не є самостійною підставою для розстрочення виконання судового рішення. Статті 239 та 331 ГПК України не пов`язують можливість розстрочення з визнанням заборгованості боржником або з його наміром виконувати рішення частинами, а виключно з доведеністю відповідних обставин, що об`єктивно перешкоджають виконанню рішення у встановлений строк.
Безпідставними є також твердження апелянта про недотримання судом балансу інтересів сторін. Суд першої інстанції обґрунтовано врахував інтереси позивача як стягувача, для якого присуджена заборгованість є майном у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Надання розстрочення за відсутності виняткових обставин фактично призвело б до необґрунтованої затримки виконання судового рішення та порушення права позивача на справедливий суд, що суперечить практиці Європейського суду з прав людини. 
Крім того апеляційним судом врахована поведінка відповідача в цій справі, який не виконував зобов`язання визначені сторонами – погашення платежів згідно графіку, що змушувало позивача звертатися до суду для стягнення сум заборгованості.
Посилання апелянта на відсутність доведених збитків у позивача не має правового значення для вирішення питання про розстрочення виконання рішення. Господарський процесуальний кодекс України не ставить можливість застосування статті 331 ГПК України у залежність від доведеності збитків стягувачем, оскільки саме невиконання судового рішення у встановлений строк вже є порушенням його майнових прав та легітимних очікувань.
Твердження апелянта про формальний підхід суду першої інстанції до оцінки доводів відповідача-1 та порушення статті 86 ГПК України є необґрунтованими. Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що місцевий господарський суд розглянув подане клопотання про розстрочення виконання рішення, дослідив наведені відповідачем-1 пояснення та дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для його задоволення. Незгода апелянта з правовими висновками суду не свідчить про неповноту чи необ`єктивність оцінки доказів. 
За таких обставин суд першої інстанції правомірно відмовив у розстроченні виконання рішення, правильно застосував норми статей 239 та 331 ГПК України, здійснив оцінку доводів і доказів відповідно до статті 86 ГПК України та дотримався балансу інтересів сторін. Доводи апеляційної скарги не спростовують законності й обґрунтованості оскаржуваного рішення та не є підставою для його скасування чи зміни.
Беручи до уваги наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.
Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли підтвердження, а заперечення відповідача були підтвердженні дослідженими матеріалами справи.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів Західного апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 23.07.2025 у цій справі відповідає матеріалам справи, ґрунтується на вимогах чинного законодавства, прийняте з дотриманням норм процесуального та правильним застосуванням норм матеріального права, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення немає.
Відповідно до ст.129 ГПК України судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку покладається на скаржника.
Керуючись ст.ст. 129, 236, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд
УХВАЛИВ :
апеляційну скаргу сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького №266/25 від 08.08.2025 - залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Львівської області від 23.07.2025 у справі №914/1581/25 – залишити без змін 
Судовий збір за розгляд справи в апеляційному порядку покласти на апелянта.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
Порядок та строки оскарження постанов апеляційного господарського суду до касаційної інстанції визначені ст. 287-289 ГПК України.

Головуючий суддя Бойко С. М.

Судді Бонк Т.Б.

Якімець Г.Г.