П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2026 року м. Київ

Справа № 369/6668/25
Провадження: № 22-ц/824/3812/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,
суддів Верланова С. М., Нежури В. А., 
секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 жовтня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Янченка А. В.,
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,
в с т а н о в и в:

В квітні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 08.11.2003 року між ним та ОСОБА_3 було укладено шлюб. Від даного шлюбу сторони мають спільних дітей, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спільне життя з відповідачем не склалося. Шлюбні стосунки між сторонами фактично припинені, сторони не проживають разом. Фактично сім`я припинила своє існування, позивач та відповідач втратили почуття взаємного кохання та поваги, подальше сімейне життя є неможливим. Тому, просив шлюб між ним та відповідачем розірвати.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 жовтня 2025 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який було зареєстровано 08.11.2003 року Відділом реєстрації акті громадянського стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1722, розірвано.
Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, рішення просила скасувати та ухвалити нове про відмову в позові.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що висновки суду першої інстанції не ґрунтуються на фактичних обставинах справи та матеріалах, наявних у провадженні суду. Зокрема, в матеріалах справи відсутні будь-які заяви або пояснення позивача, подані після заявленого відповідачкою клопотання про надання строку для примирення, які б свідчили про його категоричне небажання примиритися. За таких обставин, вважає висновок суду про відсутність волевиявлення позивача щодо примирення припущенням, яке не підтверджене належними та допустимими доказами.
Крім того, вважає, що суд першої інстанції помилково зазначив про те, що від сторін не надходило заперечень щодо розгляду справи без їх виклику, оскільки у відзиві на позовну заяву відповідачка просила суд здійснити виклик обох сторін з метою безпосереднього з`ясування обставин справи, надання особистих пояснень та вирішення питання щодо можливості збереження сім`ї.
Відтак, суд дійшов передчасних та необґрунтованих висновків, не врахувавши позицію відповідачки та допустивши порушення принципів змагальності й рівності сторін у процесі.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 09 грудня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити.
ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог частини 2 статті 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за його відсутності.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Вислухавши пояснення ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, з 08.11.2003 року сторони перебували в шлюбі (а. с. 6).
Від даного шлюбу сторони мають двох дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 7 - 8).
Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що спільне життя подружжя не склалося. Подальше спільне життя та збереження шлюбу між сторонами є неможливим через різні характери, погляди на життя та інтереси. Сім`ю зберегти неможливо. Сторони сімейного життя не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу є неможливим, оскільки між сторонами фактично припинені шлюбні відносини, вони тривалий час не проживають разом, не ведуть спільного господарства, а позивач наполягає на розірванні шлюбу. Суд дійшов висновку, що збереження шлюбу суперечило б принципу добровільності шлюбних відносин та інтересам сторін.
Перевіряючи вказані висновки суду, колегія суддів виходить з наступного.
Так, згідно з положеннями статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.
Приписами статті 51 Конституції України та частини першої статті 24 СК України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Частинами третьою та четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 36, ст. 51 СК України шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань.
За змістом ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст. 110 цього Кодексу.
Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.
Частиною першою статті 112 СК України визначено, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.
При розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.
Отже, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків, і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.
Встановивши, що сторони разом не проживають, сімейні стосунки не підтримують, тобто, шлюб існує формально, збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, суд першої інстанції зробив правильний висновок про наявність правових підстав для розірвання шлюбу в порядку, передбаченому статтею 112 СК України.
При апеляційному перегляді справи встановлено, що за час розгляду справи взаємини сторін не змінилися і не налагодилися, через що подальше збереження цього шлюбу є неможливим.
Крім того, будь-які докази, що сторони виявили намір примиритись, або дійшли згоди щодо продовження спільного проживання та підтримки сімейних відносин в матеріалах справах відсутні.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження з огляду на таке.
Доводи скаржниціпро те, що висновок суду щодо небажання позивача примиритися є безпідставним, не відповідає змісту матеріалів справи. Із поданої позовної заяви, а також з усього процесуального перебігу справи чітко вбачається стале та послідовне волевиявлення позивача, спрямоване на припинення шлюбних відносин. Сам факт звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу є формою реалізації права, передбаченого статтями 56, 110 СК України, і свідчить про відсутність наміру зберігати шлюб.
Закон не вимагає від позивача подання окремих чи додаткових заяв про «категоричне небажання примиритися» після подання відповідачем клопотання про надання строку для примирення. Така позиція відповідачки фактично зводиться до запровадження процесуальних вимог, які не передбачені чинним законодавством, і суперечить принципу диспозитивності цивільного процесу.
Крім того, доводи апеляційної скарги про порушення судом порядку розгляду справи у спрощеному позовному провадженні також є необґрунтованими. Справу було правомірно призначено до розгляду без виклику сторін відповідно до вимог Цивільного процесуального кодексу України. При цьому відповідачка була належним чином повідомлена про такий порядок розгляду та реалізувала своє право на подання відзиву, у якому виклала всі свої заперечення та аргументи.
Сам по собі виклад у відзиві побажання про виклик сторін не є безумовною підставою для зміни порядку розгляду справи, оскільки відповідне рішення належить до дискреційних повноважень суду. Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що наявних письмових матеріалів достатньо для всебічного та повного з`ясування обставин справи, а отже відсутні підстави для проведення судового засідання з викликом сторін.
Колегія суддів відмічає, що апеляційна скарга фактично зводиться до переоцінки встановлених судом першої інстанції фактичних обставин та незгоди з наданою їм правовою оцінкою. Водночас відповідачка не навела жодних нових доказів чи обставин, які б свідчили про можливість збереження сім`ї або про те, що розірвання шлюбу суперечить інтересам сторін чи дітей. Самі по собі суб`єктивні сподівання відповідачки на можливе примирення не можуть переважати право іншого з подружжя на припинення шлюбних відносин.
Отже, суд першої інстанції дотримався принципу добровільності шлюбу, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, всебічно оцінив наявні у справі докази та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для надання строку на примирення і необхідність розірвання шлюбу. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків та не дають підстав для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 піддягає залишенню без задоволення, арішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 жовтня 2025 року залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України. 

Повне судове рішення складено 06 лютого 2026 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура