КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
09 лютого 2026 року
м. Київ
провадження № 22-ц/824/1777/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач), 
суддів: Поливач Л. Д., Саліхова В. В., 
розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Оболонського районного суду міста Києва у складі судді Майбоженко А. М.
від 28 січня 2025 року
у цивільній справі № 756/11918/24 Оболонського районного суду міста Києва
за позовом ОСОБА_2 
до ОСОБА_1 
про відшкодування шкоди,
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним, обґрунтовуючи вимоги тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 (далі - квартира 67 ) та щодо якої 23 та 24 квітня 2024 року відбулося залиття коридору, кухні, вбиральні та ванної з квартири №71 , де власником є ОСОБА_1 .
Актом № 2066 від 30.04.2024 про залиття, аварію, що трапилась на системі централізованого опалення, гарячого водопостачання (або холодного водопостачання) встановлено, що залиття квартири позивача трапилось з вини відповідача внаслідок протікання трійника під ванною (внутрішньо-квартирна мережа водовідведення).
Згідно Звіту № 93/24 про оцінку збитків, нанесених власникам кв. АДРЕСА_1 , складеного 12.07.2024 ФОП « ОСОБА_3 » розмір матеріальних збитків в результаті залиття квартири, станом на момент складання даного звіту становить 16 352, 00 грн.
За надання послуг з встановлення вартості відновлюваних робіт Центру експертної оцінки ФОП « ОСОБА_3 » позивачем було перераховано 4 000 грн.
Вказувала, що позивач та її представник намагались вирішити питання з відповідачем мирним шляхом по ситуації із залиттям квартири, яке сталося з її вини та розміру виплати компенсації, на що відповідач вирішувати питання мирним шляхом відмовилась. На даний час відповідачем завдана шкода не відшкодована, тому позивачка вимушена звернутися за професійною правовою допомогою та до суду.
Враховуючи викладене, просила стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок залиття квартир у розмірі 16 352 грн, 4 000 грн - витрати на отримання звіту про оцінку матеріального збитку, 4 000 грн за надання професійної правничої допомоги та судовий збір.
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 28 січня 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 16 352 грн 00 коп. заподіяної матеріальної шкоди; 4 000 грн - витрати на витрати на отримання звіту про оцінку матеріального збитку; 1 211 грн 20 коп. - судового збору, 4 000 грн - витрат на професійну правничу допомогу.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Зазначає, що акт № 2066 від 30.04.2024 про залиття не є належним та допустимим доказом, оскільки складений з порушенням вимог пункту 2.3.6 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій. Звертає увагу на те, що в акті відсутні відомості про власників квартир, опис обсягів пошкоджень та орієнтовна вартість збитків. Апелянт підкреслює, що документ складений через шість днів після події без участі відповідачки, а в самому акті відсутній її підпис або запис про відмову від підписання. Стверджує, що суд не врахував правову позицію Верховного Суду (постанови від 21.02.2018 у справі № 2-1974/11 та від 10.05.2018 у справі № 465/2120/14-ц), згідно з якою акт залиття, що не містить обов`язкових реквізитів, не може бути доказом. Також вказує на недостовірність звіту № 93/24 про оцінку збитків, оскільки огляд квартири оцінювачем відбувся лише через два місяці після залиття. Апелянт вважає, що за такий тривалий час майно могло отримати інші пошкодження, не пов`язані з інцидентом 24.04.2024. Наголошує на тому, що позивач не довів належними доказами розмір шкоди та причинно-наслідковий зв`язок. У зв`язку з цим просить скасувати рішення суду та відмовити у задоволенні позову.
У поданому відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_4 посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним. Зазначає, що факт звернення до обслуговуючої організації зафіксований у день залиття 24.04.2024, що спростовує закиди про несвоєчасність складання акту. Стверджує, що відсутність підпису відповідачки в акті не позбавляє його юридичної сили, оскільки власник зобов`язаний утримувати майно у належному стані згідно зі статтею 322 ЦК України. Посилається на правову позицію Верховного Суду (постанова від 12.11.2018 у справі № 753/20314/15), де вказано, що відмова винуватця від підписання акту не впливає на його правильність. Звертає увагу, що відповідачка не надала жодних доказів на спростування своєї вини або відсутності факту залиття. Наголошує, що звіт про оцінку є належним документом, який визначає вартість відновлювального ремонту, а припущення про повторні залиття є документально не підтвердженими. Просить залишити рішення суду без змін.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Отже розгляд даної справи здійснюється без повідомлення учасників справи.
Учасники справи належним чином повідомлені про розгляд апеляційної скарги в порядку письмового провадження без виклику учасників справи, що підтверджується звітом про доставку копії ухвали про відкриття апеляційного провадження до електронного суду представника позивача ОСОБА_4 та на поштову адресу відповідача ОСОБА_1 .
Перевіривши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
ОСОБА_2 є власницею квартири АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_4 та проживає в ній.
Згідно акту комісії ОД-507 № 2066 від 30.04.2024 залиття квартири позивача 24.04.2024 сталося з квартири №71 у внаслідок пошкодження водовідведення, причиною зазначеного пошкодження є протікання трійника під ванною (внутрішньо квартирна мережа водовідведення).
Згідно складеного звіту 12.07.2024 Центру експертної оцінки ФОП « ОСОБА_3 » про оцінку збитків після залиття, вартість ремонтних робіт внаслідок залиття квартири АДРЕСА_1 , які сталися 24.04.2024 станом на момент складання даного звіту складає 16 352 грн.
Позивач залучав експерта для визначення розміру майнової шкоди послуги якого склали 4 000 грн, що підтверджується договором №89/24 на проведення робіт з незалежної експертної оцінки вартості матеріального збитку майна від 28.06.2024, актом-прийому передачі робіт від 12.07.2024 та розрахункової квитанції №3317685.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що факт залиття квартири позивачки та вина відповідачки підтверджуються актом № 2066 та звітом про оцінку збитків. Суд встановив, що причиною залиття стало пошкодження внутрішньоквартирної мережі водовідведення, а саме протікання трійника під ванною у квартирі № 71 . Встановивши ці обставини, суд застосував презумпцію вини заподіювача шкоди, передбачену статтею 1166 ЦК України. Суд дійшов висновку, що відповідачка як власник майна не виконала обов`язок щодо його належного утримання, передбачений статтею 151 ЖК України. Оскільки відповідачка не подала відзив та не спростувала розмір шкоди, суд визнав вимоги позивачки доведеними. Таким чином, суд дійшов висновку про наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення для стягнення збитків.
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції та вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, з огляду на наступне.
Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Порушенням є такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке. 
У даній справі об`єктом захисту є порушене право власності позивачки на майно, яке зазнало пошкоджень.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені статтею 1166 ЦК України. Відповідно до частин першої, другої цієї статті майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Отже, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на наведене, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди (аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 761/12945/19).
Для розгляду спорів про відшкодування шкоди, завданої залиттям, має значення встановлення місця аварії та розмежування відповідальності виконавця та споживача (правовий висновок Верховного Суду у постанові від 11.03.2021 у справі № 488/4653/18). 
Судом встановлено, що причиною залиття стало протікання трійника під ванною у квартирі № 71 , тобто у зоні відповідальності споживача (власника квартири). Оскільки протікання відбулося на внутрішньоквартирній мережі, відповідальність за стан якої згідно ст. 322 ЦК України несе власник, обов`язок з відшкодування шкоди покладається на ОСОБА_1 .
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про неналежність Акта № 2066 через формальні недоліки та відсутність підпису апелянта, як такі, що не підтверджені належними та допустимими доказами, з огляду на наступні стандарти доказування. Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Принцип змагальності передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів вимога (або заперечення) сторони заслуговує на довіру (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц).
Колегія суддів зазначає, що факт шкоди та причинний зв`язок (протікання трійника у квартирі № 71 ) доведено позивачем наданими доказами - Актом компетентної комісії та експертним Звітом № 93/24. Водночас, твердження відповідача про неналежність акта та припущення щодо можливих залиття іншими особами у період до огляду оцінювачем ґрунтуються на припущеннях. Самі по собі формальні недоліки акта (відсутність ПІБ сторін чи орієнтовної вартості в самому тексті акта) не спростовують зафіксовану технічну причину залиття, якщо відповідачем не надано контрдоказів (правовий висновок Верховного Суду у постанові від 22.05.2019 у справі № 640/8205/17).
Той факт, що огляд оцінювачем проведено через певний час після події, свідчить не про відсутність вини апелянта, а про фіксацію наслідків, які мають тривалий характер (висихання плям, здуття матеріалів). Оскільки апелянт не скористалася правом на подання відзиву у суді першої інстанції та не ініціювала проведення судової експертизи для визначення іншої причини чи розміру шкоди, не спростувала презумпцію своєї вини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог. Судове рішення ґрунтується на належних доказах та відповідає вимогам законності та обґрунтованості, передбаченим статтею 263 ЦПК України. Стягнуті судом суми матеріальної шкоди, витрат на оцінку та правничу допомогу є документально підтвердженими та співмірними із обставинами справи.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.
Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.
Керуючись ст. ст. 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 28 січня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Є. П. Євграфова

Л. Д. Поливач

В. В. Саліхов