Справа № 381/3013/25
Провадження № 2/369/4678/26
РІШЕННЯ
Іменем України

09.02.2026         м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі: головуючого судді Янченка А.В. при секретарі судового засідання Лисяк К.О., за участі: прокурора Сердюк К.В., відповідача ОСОБА_1 , представника відповідача Шумило Н.М., представника третьої особи Семка В.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві за правилами загального позовного провадження матеріали цивільної справи № 381/3013/25 за позовною заявою Заступника керівника Фастівської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Фастівської районної державної адміністрації до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» про витребування земельної ділянки, -

ВСТАНОВИВ:
У червні 2025 року заступник керівника Фастівської окружної прокуратури звернувся в інтересах держави в особі Фастівської районної державної адміністрації Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом, в якому просив: витребувати на користь держави в особі Фастівської районної державної адміністрації (код ЄДРПОУ 04054642) з незаконного володіння ОСОБА_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) земельну ділянку з кадастровим номером: 3222481201:01:005:5183; стягнути з відповідача на користь Київської обласної прокуратури (м.Київ, бул. Лесі Українки, 27/2) судовий збір за наступними реквізитами: отримувач –Київська обласна прокуратура; код ЄДРПОУ-02909996; банк отримувача-Держказначейська служба України м. Київ; МФО-820172; рахунок отримувача – UA 028201720343190001000015641.
Позовні вимоги прокурор обґрунтував тим, що рішенням Віто-Поштової сільської ради від 30 жовтня 2008 року було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 та передано йому у власність земельну ділянку площею 0,7 га в межах Віто-Поштової сільської ради для ведення особистого селянського господарства.
25 листопада 2008 року управлінням земельних ресурсів у Києво-Святошинському районі на підставі вищевказаного рішення ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на вказану земельну ділянку площею 0,70 га, кадастровий номер 3222481201:01:005:0091.
26 березня 2009 року Віто-Поштовською сільською радою змінено цільове призначення земельної ділянки кадастровий номер 3222481201:01:005:0091 з ведення особистого селянського господарства на будівництво розважально-оздоровчого центру, СТО та мийки.
09 лютого 2016 року між ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,70 га, кадастровий номер 3222481201:01:005:0091.
21 жовтня 2016 року відповідач ОСОБА_1 здійснив поділ земельної ділянки з кадастровим номером 3222481201:01:005:0091 на дві земельні ділянки площами 0,69 га та 0,01 га. У результаті поділу було утворено дві нові земельні ділянки: площею 0,69 га та 0,01 га з кадастровими номерами: 3222481201:01:005:5157 та 3222481201:01:005:5158 відповідно. 
Постановою Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 369/12148/16 позов першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння задоволено – витребувано на користь держави в особі Кабінету Міністрів України з незаконного володіння ОСОБА_1 земельні ділянки з кадастровими номерами 3222481201:01:005:5157 площею 0,69 га та 3222481201:01:005:5158 площею 0,01 га, які розташовані у с. Віті-Поштовій Києво-Святошинського району Київської області. 
Як зазначив прокурор, при розгляді справи № 369/12148/16 Верховний Суд встановив, що органи місцевого самоврядування з перевищенням меж наданих повноважень протиправним рішенням передано у приватну власність землі лісового фонду України, які є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання. 
Вказану постанову Верховного Суду прокурор вважає приюдиційною для даної справи, оскільки на його думку, встановлені при розгляді справи № 369/12148/16 обставини не потребують доказуванню при розгляді даної справи.
Як вважає прокурор, належна на праві власності відповідачу ОСОБА_1 земельна ділянка з кадастровим номером 3222481201:01:005:5183 (що утворилась в результаті об`єднання земельних ділянок з кадастровими номерами 3222481201:01:005:5157 площею 0,69 га та 3222481201:01:005:5158 площею 0,01) відноситься до земель лісогосподарського призначення. Зазначені доводи позивач обґрунтував наступними доводами.
За інформацію Українського державного проектного лісовпорядного виробництва об`єднання ВО «Укрдержліспроект» від 26 серпня 2016 року та матеріалами лісовпорядкування 2003 року Васильківського лісництва Виробничої частини ДЛГО «Київліс» відповідно до яких земельна ділянка із кадастровим номером 3222481201:01:005:0091 розташована у виділі 6 кварталу 50 Васильківського лісництва, а за даними лісовпорядкування 2014 року Васильківського лісництва ДП «Київський лісгосп» вказана земельна ділянка розташована у виділі 17 кварталу 50 Васильківського лісництва, є земельною ділянкою лісового фонду, покрита лісовою рослинністю.
За інформацією Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства від 19 вересня 2016 року та ДП «Київське лісове господарство» від 15 вересня 2016 року встановлено, що земельна ділянка із кадастровим номером 3222481201:01:005:0091 знаходиться в кварталі лісництва, є лісовим масивом, використовується для ведення лісового господарства та щодо неї не надавалось погодження для вилучення земельної ділянки з постійного користування ДП «Київське лісове господарство». 
Відповідно до Проекту організації та розвитку лісового господарства ДЛГ Державного лісогосподарського об`єднання «Київліс» 2003 року земельна ділянка покрита лісовою рослинністю та має наступні характеристики:
Виділ 6: площа 1,5 га, склад-7 дерев беріз повислої та 3 сосни звичайної, вік 40 років, висота-18 метрів, діаметр – 18 см., запас на 1 га-170 метрів кубічних. 
Згідно Проекту організації та розвитку лісового господарства ДП «Київське лісове господарство» 2014 року земельна ділянка покрита лісовою рослинністю та має відповідні таксаційні характеристики: 
виділ 17:площа 9,2 га, склад – 7 дерев беріз повислої та 3 сосни звичайної, вік 51 років, висота – 22 м, діаметр – 26 см, запас на 1 г – 240 метрів кубічних.
Згідно з інформацією ВО «Укрдержліспроект» від 05 травня 2025 року земельна ділянка з кадастровим номером 3222481201:01:005:5183 як і раніше належить до категорії земель лісогосподарського призначення та перебуває в постійному користуванні тепер вже ДСГП «Ліси України», як правонаступника Васильківського лісництва ДП «Київський лісгосп». 
Враховуючи вищенаведене прокурор дійшов висновку, що земельна ділянка із кадастровим номером 3222481201:01:005:0091 відносилась до земель лісогосподарського призначення та перебувала у користуванні ДП «Київське лісове господарство», як і земельна ділянка з кадастровим номером 3222481201:01:005:5183, що підтверджується матеріалами лісовпорядкування, про що, на думку прокурора, відповідач ОСОБА_1 не міг не знати при її купівлі. 
Таким чином позивач дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_1 є недобросовісним набувачем земельної ділянки у зв`язку з чим наявні всі правові підстави для її витребування у відповідача. 
Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03.06.2025 року матеріали цивільної справи № 381/3013/25 передано за підсудністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області.
На підставі протоколу автоматизованого розподілу справи № 381/3013/25 від 27.06.2025 року заяву передано до розгляду судді Янченку А.В.
11.08.2025 року до судунадійшов відзив на позовну заяву від відповідача ОСОБА_1 , в якому він заперечив проти позову в повному обсязі, вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Як стверджує відповідач, до даної справи не можуть бути застосовні обставини встановлені у постанові Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 369/12148/16-ц, виходячи з того, що учасники обох справ є відмінними, як і сам предмет позову. 
До відзиву на позовну заяву відповідачем було долучено копію рішення Господарського суду Київської області від 27 травня 2008 року в справі № № 9/257-08 за позовом Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області до Києво-Святошинської районної державної адміністрації, ДП «Київське лісове господарство» про припинення права користування земельними ділянками, що набрало законної сили. 
Вказаним рішенням було припинено право користування ДП «Київське лісове господарство» земельними ділянками лісогосподарського призначення ДП «Київський лісгосп»: в кварталі НОМЕР_2 виділ НОМЕР_3 площею 0,99 га, кварталі НОМЕР_2 виділ НОМЕР_3 площею 0,99 га, кварталі НОМЕР_2 виділ НОМЕР_3 площею 0,99 га, кварталі НОМЕР_2 виділ площею 0,99 га, кварталі НОМЕР_2 виділ НОМЕР_3 площею 0,50 га, кварталі НОМЕР_2 виділ НОМЕР_4 площею 0,60 га, кварталі НОМЕР_2 виділ НОМЕР_4 площею 0,98 га, кварталі НОМЕР_2 виділ НОМЕР_5 площею 0,20 га, квартал НОМЕР_2 виділ НОМЕР_6 площею 0,98 га, квартал НОМЕР_2 виділ НОМЕР_6 площею 0,98 га, квартал НОМЕР_2 виділ НОМЕР_6 площею 0,98 га, квартал НОМЕР_2 виділ НОМЕР_7 площею 0,98 га, квартал НОМЕР_2 виділ НОМЕР_8 площею 0,98 га, які знаходяться в межах населеного пункту с. Віта-Поштова, Києво-Святошинського району, Київської області.
Виходячи з наведеного, відповідач вважає, що земельна ділянка, яку він придбав за відплатним договором у 2016 році вибула з користування ДП «Київське лісове господарство» та не відноситься до земель лісогосподарського призначення. 
На думку відповідача, виходячи з норм Закону України № 4292-IX «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», він є добросовісним набувачем земельної ділянки, оскільки на момент придбання спірної земельної ділянки у 2016 році за відплатним договором, не знав та не міг знати, що продавець не мав права її відчужувати. У зв`язку з наведеним, у відповідача, як добросовісного набувача, не може бути витребувана земельна ділянка.
Окрім того, відповідач зазначив, що з моменту реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності першого набувача на земельну ділянку, як і з моменту її передачі з комунальної власності у приватну власність, минуло більше десяти років, тому земельна ділянка не може бути витребувана у відповідача, як добросовісного її набувача.
У зв`язку з наведеним, відповідачем ОСОБА_1 було заявлено про застосування строків позовної давності.
Відповідач також зазначав, що прокурором під час звернення з позовом до суду в порушення вимог Закону України № 4292-IX «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» не було внесено на депозитний рахунок суму грошових коштів у розмірі вартості спірної земельної ділянки, оцінка якої мала бути здійснена в порядку, визначеному законом.
хвалою від 27 жовтня 2025 року вирішено закрити підготовче провадження у справі та призначити судовий розгляд на 29 січня 2026 року.
У судовому засіданні, що відбулося 29 січня 2026 року прокурор заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, зазначивши, що відповідач ОСОБА_1 є недобросовісним набувачем земельної ділянки. Факт недобросовісності відповідача був встановлений постановою Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 369/12148/16. Наданими позивачем доказами стверджується належність земельної ділянки з кадастровим номером 3222481201:01:005:5183 до земель лісогосподарського призначення. У зв`язку з цим, прокурор просив задовольнити заявлені ним позовні вимоги в повному обсязі. 
Відповідач ОСОБА_1 заперечив проти заявлених до нього позовних вимог. Зазначив, що на момент купівлі ним земельної ділянки у 2016 році він не знав та не міг знати, що продавець земельної ділянки не мав права її відчужувати. Зокрема, відповідач зазначив, що на всіх ділянках прилеглих до належної йому земельної ділянки побудовані магазини, ресторани, склади, тощо. Окрім того відповідачу достеменно відомо, що попереднім власником земельної ділянки, в якого відповідач її придбав, були сплачені лісогосподарські втрати. 
Представник відповідача адвокат Шумило Н.М. виступила з вступним словом, проти позову заперечила в повному обсязі, просила відмовити у його задоволенні з підстав недоведеності факту належності земельної ділянки до земель лісового господарства, пропуском позивачем строків позовної давності для звернення з позовом до суду та добросовісністю відповідача як набувача земельної ділянки.
Представник третьої особи Семко В.Ю. підтримав заявлені прокурором позовні вимоги, зазначивши, що відповідач не є добросовісним набувачем, про що прокурором надано відповідні докази, а земельна ділянка з кадастровим номером 3222481201:01:005:5183 належить до земель лісогосподарського призначення.
Суд, дослідивши письмові докази та матеріали справи в їх сукупності, заслухавши пояснення і заяви осіб, які беруть участь у справі, їх представників, оцінивши їх відповідно до статті 89 ЦПК України, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом, рішенням Господарського суду Київської області від 27 травня 2008 року в справі за позовом Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області до Києво-Святошинської районної державної адміністрації, ДП «Київське лісове господарство» про припинення права користування земельними ділянками позов задоволено - припинено право користування ДП «Київське лісове господарство» земельними ділянками лісогосподарського призначення ДП «Київський лісгосп»: в кварталі НОМЕР_2 виділ НОМЕР_3 площею 0,99 га, кварталі НОМЕР_2 виділ НОМЕР_3 площею 0,99 га, кварталі НОМЕР_2 виділ НОМЕР_3 площею 0,99 га, кварталі НОМЕР_2 виділ площею 0,99 га, кварталі НОМЕР_2 виділ НОМЕР_3 площею 0,50 га, кварталі НОМЕР_2 виділ НОМЕР_4 площею 0,60 га, кварталі НОМЕР_2 виділ НОМЕР_4 площею 0,98 га, кварталі НОМЕР_2 виділ НОМЕР_5 площею 0,20 га, квартал НОМЕР_2 виділ НОМЕР_6 площею 0,98 га, квартал НОМЕР_2 виділ НОМЕР_6 площею 0,98 га, квартал НОМЕР_2 виділ НОМЕР_6 площею 0,98 га, квартал НОМЕР_2 виділ НОМЕР_7 площею 0,98 га, квартал НОМЕР_2 виділ НОМЕР_8 площею 0,98 га, які знаходяться в межах населеного пункту с. Віта-Поштова, Києво-Святошинського району, Київської області.
Цим рішенням суд установив, що ДП Київське лісове господарство надало згоду Віто-Поштовій сільській раді на передачу та використання для потреб перспективного розвитку села до земель запасу Віто-Поштової сільської ради вищевказані земельні ділянки лісового фонду Васильківського лісництва. Зазначене судове рішення набрало законної сили. 
Згідно з рішенням Віто-Поштової сільської ради від 19 червня 2008 року до земель запасу Віто-Поштової сільської ради віднесені, у тому числі, землі кварталу 50 виділ 2 площею 0,98 га, квартал 50 виділ НОМЕР_6 площею 0,98 га, квартал 50 виділ НОМЕР_6 площею 0,98 га, які знаходяться в межах населеного пункту Віта-Поштова Києво-Святошинського району Київської області. Вказане рішення Віто-Поштової сільської ради є чинним та ніким не скасовано. 
Рішенням Віто-Поштовської сільської ради від 30 жовтня 2008 року було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 та передано йому у власність для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку загальною площею 0,70 га в межах Віто-Поштовської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.
Як вбачається з постанови Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 369/12148/16, судами були встановлені обставини, зокрема, що 13 жовтня 2008 року ОСОБА_2 сплатив на користь ДП «Київське лісове господарство» 31 606 грн 40 коп на відшкодування збитків за вилучення ділянки державного лісового фонду.
На підставі вищевказаного рішення Віто-Поштовської сільської ради від 30 жовтня 2008 року, 25 листопада 2008 року управлінням земельних ресурсів в Києво-Святошинському районі на ім`я ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 692528 з кадастровим номером 3222481201:01:005:0091. 
Рішенням Віто-Поштовської сільської ради від 26 березня 2009 року було змінено цільове призначення земельної ділянки з ведення особистого селянського господарства на будівництво розважально – оздоровчого центру, СТО та мийки. 
18 квітня 2009 року ОСОБА_2 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 340758, який зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010991300893. 
09 лютого 2016 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_2 продав належну йому земельну ділянку на користь відповідача ОСОБА_1 .. Речове право на земельну ділянку зареєстровано за відповідачем у встановленому порядку 
21 жовтня 2016 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі Київської області із заявою про поділ земельної ділянки з кадастровим номером 3222481201:01:005:0091 на дві земельні ділянки площею 0,69 га з кадастровим номером 3222481201:01:005:5157 та площею 0,01 га з кадастровим номером 3222481201:01:005:5158. 
Постановою Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 369/12148/16 за позовом Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства «Київське лісове господарство» до Віто-Поштової сільської ради, ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 витребувано на користь держави в особі Кабінету Міністрів України з незаконного володіння ОСОБА_1  земельні ділянки площами 0,69 га та 0,01 га з кадастровими номерами: 3222481201:01:005:5157 та 3222481201:01:005:5158, розташовані у с. Віті-Поштовій Києво-Святошинського району Київської області. 
На вказану постанову Верховного Суду прокурор посилається, як на преюдиційну для вирішення даної справи. 

Суд не приймає до уваги вказані доводи прокурора, оскільки, як вбачається сторони та предмет у справі № 369/12148/16 є відмінними від сторін та предмету даної справи.
Окрім того, при розгляді справи № 369/12148/16 судами не вирішувалось питання визнання відповідача добросовісним чи недобросовісним набувачем земельної ділянки та не враховувались положення Закону України № 4292-IX «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», який набув чинності 09 квітня 2025 року, тобто до звернення прокурора з позовом до суду (далі - Закон №4292-ІХ).
Законом № 4292-ІХ доповнено статтю 390 Цивільного кодексу України частиною п`ятою наступного змісту:«Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві.
Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади.
Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви".
Відповідно до глави II Прикінцеві та перехідні положення Закону №4292-ІХ:
1. Цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування.
2. Положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо: нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом; нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом.
Таким чином, вказаним Законом встановлено, що мають зворотню дію в часі його положення в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви.
Також, вказаним законом внесено зміни до законодавчих актів України, а саме, у Цивільному процесуальному кодексі України частину четверту статті 177 доповнено абзацом другим такого змісту: «У разі подання органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором позовної заяви про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади до позову додаються документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви»;
У статті 185 частину другу доповнено абзацом третім такого змісту: «Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави невнесення у визначених законом випадках на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, суд у такій ухвалі зазначає про обов`язок позивача внести відповідну грошову суму»;
Статтю 265 доповнено частиною чотирнадцятою такого змісту:«У разі відмови у задоволенні позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, закриття провадження у справі, залишення позову без розгляду суд вирішує питання про повернення позивачу внесених ним на депозитний рахунок суду грошових коштів як компенсації вартості майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, а у разі задоволення позову - про перерахування грошових коштів на користь добросовісного набувача».
У Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.
Положення Закону № 4292-IX пом`якшують цивільно-правову відповідальність добросовісних набувачів, яким у даній справі за результатами її розгляду встановлено відповідача - фізичну особу, звільняючи її від обов`язку пред`явлення окремого позову до держави чи територіальної громади в разі задоволення позову та захищають такого добросовісного набувача шляхом перерерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду. Тому цей Закон має зворотню дію в часі.
З часу набрання чинності змін до Цивільного кодексу України (квітень 2025) для позовів держави щодо витребування чи визнання права щодо нерухомого майна, переданого з державної або комунальної власності у приватну власність, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - визначено спосіб захисту, порядок, строк звернення до суду, визначено обов`язок вносити депозити на рахунок суду за позовами про витребування майна та встановлено, що вказані зміни мають зворотну дію в часі. 
Разом із тим, на час переходу суду до стадії ухвалення судового рішення позивачем не вирішено питання про внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, станом на дату подання позовної заяви, що є підставою для відмови у задоволенні позову.
Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 02.11.2021 року по справі № 925/1351/19, вирішуючи питання пропорційності втручання в право власності, прийшла до наступних висновків:
Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (провадження № 14-192цс19), пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19)).
Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача крім приписів статті 388 ЦК України слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень — офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. 
Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19, пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19, пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20, пункти 7.15, 7.16).
Суд дійшов висновку, що при укладенні договору купівлі-продажу у відповідача не було сумнівів у тому, що продавець має право на відчуження земельної ділянки. Зокрема, відповідачем ОСОБА_1 було вжито усіх розумних заходів, виявлена обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. Було перевірено, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, право власності на земельну ділянку було зареєстроване на ім`я ОСОБА_2 , в реєстрі був відсутній запис про судовий спір відносно цього майна або наявність інших заборон та/або обтяжень. Нотаріусом, що посвідчував договір-купівлі-продажу земельної ділянки не було виявлено порушень норм чинного законодавства та встановлено під час перевірки документів, даних, які містяться в Державних реєстрах.
Окрім того, на момент укладення договору купівлі – продажу земельної ділянки 09 лютого 2016 року рішенням Господарського суду Київської області від 27 травня 2008 року в справі за позовом Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області до Києво-Святошинської районної державної адміністрації, ДП «Київське лісове господарство» про припинення права користування земельними ділянками позов задоволено - припинено право користування ДП «Київське лісове господарство» на ряд земельних ділянок лісогосподарського призначення, в тому числі в кварталі 50, де за твердженням позивача розташована земельна ділянка, що перебуває у власності відповідача. 
Відповідачу також було відомо, що продавцем земельної ділянки ОСОБА_2 було попередньо сплачено на користь ДП «Київське лісове господарство» 31 606 грн 40 коп. на відшкодування збитків за вилучення ділянки державного лісового фонду, а на суміжні земельні ділянки забудовані різними будівлями.  
Відповідно до статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:
1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;
2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;
3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Отже, виходячи з наведеного суд дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для її витребування у відповідача.
Щодо твердження прокурора про те, що спірна земельна ділянка перебуває в постійному користуванні ДП «Київське лісове господарство», належать до земель лісогосподарського призначення і повинна використовуватись для ведення лісового господарства державного підприємства судом встановлено наступне.
Відповідно до статті 55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті зеленими насадженнями в межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.
Крім того, відповідно до пункту 5розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового Кодексу України(в редакції на 2012 рік) до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.
Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків і містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами.
Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.
Згідно з вимогами пункту 2.1.4 даної Інструкції складені оригінали планшетів, які мають межі з іншими землекористувачами, завіряються в органах землевпорядкування того району, де проводяться лісовпорядкувальні роботи.
Проте, позивачем не надано суду оригінал планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а натомість надано відповідь Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання ВО «Укрдержліспроект» від 05 травня 2025 року на запит Київської обласної прокуратури та витяг з картографічної бази даних.
При цьому, як повідомлено ВО ««Укрдержліспроект» у вказаній вище відповіді, чинні нормативно-правові акти, які регулюють проведення лісовпорядкування не передбачають надання ВО ««Укрдержліспроект» висновків чи заключень щодо накладення чи знаходження земельних ділянок з наданими кадастровими номерами в межах земель лісового фонду. 
Суд критично оцінює вказані докази із врахуванням наступного.
До суду не подані оригінали доказів, в порушення вимог частини 2 статті 95 ЦПК України. Відповідність доданої до відповіді ВО ««Укрдержліспроект» копії картографічних матеріалів (Витяг з картографічної бази ДП «Київський лісгосп») встановити неможливо, оскільки вказаний витяг належно не засвідчений. На доданому витязі відсутні реквізити, які б свідчили про приналежність його як додатка до листа ВО «Укрдержліспроект» від 05 травня 2025 року.
До того ж вказаний доказ не є безпосередньо частиною матеріалів лісовпорядкування за період, що підлягає дослідженню у справі. До суду не надано жодних інших доказів, що б підтверджували факт розробки матеріалів лісовпорядкування (рішення про розробку матеріалів, договір на розробку з проектною організацією тощо).
Згідно із статтею 48 ЛК України матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, натомість у відповідній графі стоїть «Погоджено», також відсутня інформація щодо затвердження центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, а в порушення Інструкції відсутнє погодження територіальним органом державної влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, в тому числі із землевпорядкування.
Згідно зі статті 4 Лісового кодексу України до лісового фонду України належать лісові ділянки, в тому числі захисні насадження лінійного типу, площею не менше 0,1 гектара.
До лісового фонду України не належать: зелені насадження в межах населених пунктів (парки, сади, сквери, бульвари тощо), які не віднесені в установленому порядку до лісів; окремі дерева і групи дерев, чагарники на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.
Наведені норми законодавства визначають поняття лісових ділянок та лісового фонду України незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них.
Поняття земель лісогосподарського призначення наведене в статті 5 Лісового кодексу України (у відповідній редакції), згідно з якою до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства.
Частиною 2 статті 5 Лісового кодексу України(у відповідній редакції) передбачено, що віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства. Тобто в порядку статті 20 Земельного кодексу України, ч. ч. 1, 4 якої передбачають, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органі місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, проводиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.
Так, відповідно до частини першої статті 8, частини першої статті 9 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності; у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності.
Згідно зі статтею 10 ЛК України ліси в Україні можуть перебувати у приватній власності; суб`єктами права приватної власності на ліси є громадяни та юридичні особи України.
Відповідно до статті 12 ЛК України громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів; ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом; громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність у встановленому порядку земельних ділянках деградованих і малопродуктивних угідь, без обмеження їх площі; ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб.
За змістом статті 55 Земельного кодексу України (у редакції, що діяла в період спірних правовідносин) до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.
Таким чином, в сукупності наведених норм лісового та земельного законодавства, існує відмінність в понятті лісових ділянок чи ділянок лісового фонду, до яких належать всі земельні ділянки, вкриті лісовою рослинністю, та земельних ділянок лісогосподарського призначення, кваліфікуючою ознакою яких є їх надання та використання для потреб лісового господарства.
Тобто, земельні ділянки, які вкриті лісовою рослинністю і не передані в установленому порядку для потреб лісового господарства, належать до лісового фонду, однак не мають лісогосподарського призначення.
Згідно із п. 5 Розділу VII «Прикінцевих положень» Лісового кодексу України передбачено, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.
Отже обов`язковою обставиною для підтвердження належності відповідних земельних лісових ділянок лісогосподарським підприємствам є факт надання таких земельних ділянок уповноваженими органами деревної влади або місцевого самоврядування.
Натомість в матеріалах справи відсутні жодні документи, що підтверджують факт надання відповідних земельних ділянок для лісогосподарського призначення.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Позивачем не доведено доказово, що спірна земельна ділянка, яка було виділена у 2008 році Віто-Поштовською сільською радою ОСОБА_2 та яка наразі перебуває у приватній власності відповідача була раніше надана відповідним лісогосподарським підприємствам.
Відповідно до частини 1статті 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органі місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.
Однак, суду не надано інших доказів встановлення лісогосподарського цільового призначення земельної ділянки та її передачі в постійне користування лісогосподарським підприємствам.
Оскільки, відсутні належні та достовірні докази перебування земельної ділянки в постійному користуванні Приміського лісництва ДП «Київське лісове господарство», безпідставними є твердження прокуратури про необхідність її вилучення у відповідача як землевласника. 
У рішенні ЄСПЛ «Щокін проти України» визначено принцип, що вирішення колізій у законодавстві завжди має тлумачиться на користь особи (ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, Заяви №№ 23759/03 та 37943/06, від 14 жовтня 2010 р.). Зокрема, у цьому рішенні ЄСПЛ визначено концепцію якості закону, наявна вимога, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Як зазначається в рішенні відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості і точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника. В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.
Достатньо важливими є висновки, які зроблені у рішенні ЄСПЛ у справі «Волков проти України» (заява № 21722/11, п.п. 170, 171). Так, характеризуючи загальні принципи законності втручання, Суд наголосив на тому, що вислів «згідно із законом» …. також стосується якості закону, вимагаючи, щоб він був доступний для зацікавленої особи, яка, окрім того, повинна мати можливість передбачити наслідки його дії щодо себе (рішення у справі «Копп проти Швейцарії» (Корр v. Switzerland), заява № 23224/94, п. 55); «якість закону» передбачає, inter alia (з лат. «серед інших речей і справ»), що формулювання національного законодавства повинно бути достатньо передбачуваним, щоб дати особам адекватну вказівку щодо обставин та умов, за яких державні органи мають право вдатися до заходів, що вплинуть на конвенційні права особи (рішення у справі «С.G. та інші проти Болгарії» (С.G. and Others v. Bulgaria), заява № 1365/07, п. 39); законодавство повинно забезпечувати певний рівень юридичного захисту проти свавільного втручання з боку державних органів (рішення у справі «Р.G. та J.Н. проти Сполученого Королівства» (P.G. and J.Н. v. the United Kingdom), заява № 44787/98, п. 46). Крім того, у пункті 179 цього Рішення ЄСПЛ наголошує на тому, що наявність конкретної і послідовної практики тлумачення відповідного положення закону була фактором, який призвів до висновку щодо передбачуваності зазначеного положення (рішення у справі «Гудвін проти Сполученого Королівства» (Goodwin v. the United Kingdom), заява № 17488/90, п. 33).
Для того, щоб національне законодавство відповідало вимогам Конвенції, воно має гарантувати засіб правового захисту від свавільного втручання органів державної влади у права, гарантовані Конвенцією. У питаннях, які стосуються основоположних прав, надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права, одним з основних принципів демократичного суспільства, гарантованих Конвенцією. Відповідно законодавство має достатньо чітко визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам влади, та порядок її реалізації (див. рішення у справі «Гіллан та Квінтон проти Сполученого Королівства» (Gillan and Quinton v. the United Kingdom), заява № 4158/05, п. 77, ECHR 2010 (витяги), з подальшими посиланнями).
Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 12 червня 2008 р. у справі «Власов проти Росії» (Vlasov v. Russia), заява № 78146/01, п. 125). Функція роз`яснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам (див., наприклад, рішення у справі «Озтюрк проти Туреччини» (Ozturk v. Turkey) [ВП], заява № 22479/93, п. 55, ECHR 1999-VI). Хоча Суд не може замінити своїм рішенням рішення національних судів та його повноваження щодо перевірки дотримання національного законодавства обмежені (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Слівенко проти Латвії» (Slivenko v. Latvia) [ВП], заява № 48321/99, п. 105, ECHR 2003-Х; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, п. 39), його функцією є перевірка обґрунтування національних судів з точки зору Конвенції (див. рішення у справі «Слівенко проти Латвії», зазначене вище). Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Лупса проти Румунії» (Lupsa v. Romania), заява № 10337/04, пункти 41-42, ECHR 2006-VII; та рішення від 24 квітня 2008 р. у справі «С.G. та інші проти Болгарії» (С.G. and Others v. Bulgaria), заява № 1365/07, пункти 42,46 та 49-50).
У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04, рішення від 10 лютого 2010 року) ЄСПЛ визначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним (див. рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [GC], N 33202/96, п. 107, ECHR 2000-I). В той же час, з огляду на зміст наведеного рішення ЄСПЛ, відсутність чітких законодавчих положень створює загрозу непередбачуваного та свавільного втручання, тому має тлумачиться на користь особи.
Також, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 29.08.2018 року у справі № 492/446/15-а врахувала правовий висновок ЄСПЛ, сформований у рішенні у справі «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06, п. 50-56), де Суд визначив концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні; відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу «якості закону»; у разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.11.2018 року у справі № 812/292/18 зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи.
З огляду на фактичні обставини спору та враховуючи наведену практику Європейського Суду з Прав Людини, наведені прокуратурою в позові твердження створюють загрозу непередбачуваного та свавільного втручання в право на мирне володіння майном. Встановлені в ході розгляду справи обставини свідчать про відсутність в діях відповідача порушень прямих вказівок закону, тому відсутні підстави стверджувати про незаконність надання земельної ділянки у власність.
За наслідками розгляду спору не підтвердились посилання прокуратури на перебування спірної земельної ділянки в постійному користуванні лісогосподарського підприємства, відведення її для лісогосподарських потреб чи іншим чином встановлення лісогосподарського цільового призначення.
Щодо строків звернення прокурора з позовом до суду.
Відповідно до частини третьої статті 388 ЦК України держава, територіальна громада, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті, також не може витребувати майно від добросовісного набувача на свою користь, якщо:
1) з моменту реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності першого набувача на нерухоме майно, передане такому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність, незалежно від виду такого майна, минуло більше десяти років;
2) з дати передачі першому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність нерухомого майна, щодо якого на момент такої передачі законодавством не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності, минуло більше десяти років.
Зміна першого та подальших набувачів не змінює порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування майна, передбаченого цією частиною.
Як було встановлено судом, рішенням Віто-Поштової сільської ради від 30 жовтня 2008 року земельна ділянка площею 0,7 га в межах Віто-Поштової сільської ради передана у власність ОСОБА_2 , а 25 листопада 2008 року управлінням земельних ресурсів у Києво-Святошинському районі на підставі вищевказаного рішення ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на цю земельну ділянку (пройшла державна реєстрація права власності першого набувача).
Отже, з 25 листопада 2008 року до травня 2025 року (подання позивачем позову) пройшло більше 16 років, а тому в силу положень частини третьої статті 388 ЦК України спірна земельна ділянка не може бути витребувана у відповідача, як добросовісного її набувача. 
З урахуванням вищенаведеного, судом встановлено факт пропуску позивачем строку позовної давності для звернення з позовом до суду.
Однак, судом не застосовуються правові наслідки пропуску строків позовної давності, оскільки суд прийшов до переконання про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позову по суті.
У зв`язку із вищевикладеним, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року).
З урахуванням вищевикладеного, суд прийшов до висновку, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем земельної ділянки, а задоволення вимог про витребування з володіння відповідача земельної ділянки становитиме непропорційне втручання у право на мирне володіння майном, що є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а тому у задоволенні позову слід відмовити повністю.
Витрати по сплаті судового збору у відповідності до ст. 141 ЦПК України покласти на прокуратуру.
Керуючись ст.ст. 258-259, 263-265, 268Цивільного процесуального кодексу України, суд
У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог Заступника керівника Фастівської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Фастівської районної державної адміністрації до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» про витребування земельної ділянки– відмовити повністю.
Витрати по сплаті судового збору покласти на прокуратуру.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано .
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено: 11.02.2026 року.

Суддя         А.В. Янченко