ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/7564/24 Суддя (судді) першої інстанції: Падій В.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів Епель О.В., Кузьмишиної О.М., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В:
27.03.2024 ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачці середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.07.2021 по 18.01.2023, включно, і зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.07.2021 по 18.01.2023 включно, у сумі 246330.82 грн. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 16.07.2021 року позивачку було звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу, та знято з усіх видів забезпечення. Проте у період проходження військової служби нарахування грошового забезпечення відповідачем здійснювалося не в повному обсязі, а саме: у період з 06.09.2016 року по 16.07.2021 року не в повному розмірі їй нараховувалася та виплачувалася індексація грошового забезпечення. У зв`язку із цим, позивачка зазначає, що звернулася до відповідача із заявою з проханням провести виплату невиплаченої індексації грошового забезпечення, проте, відповідач відмовив їй у цьому, після чого позивачка звернулася до суду з відповідним позовом, який і був задоволений постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.01.2024 року у справі №620/7524/2.
Позивачка пояснила, що згідно цього судового рішення відповідача було зобов`язано нарахувати та виплатити позивачці індексацію грошового забезпечення за період з 06.09.2016 року по 28.02.2018 року, проте відповідач лише 27.04.2024 року сплатив суму індексації встановлену судом, що становить 1015 днів після звільнення 16.07.2021 року. 
Посилаючись на положення статті 117 та 116 Кодексу законів про працю України, позивачка просить задовольнити позов, оскільки відповідно до вказаних норм, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 26.08.2024 року адміністративний позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо несплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки належних при звільненні грошових сум по день фактичного розрахунку з 17.07.2021 по 18.01.2023 та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачці середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 25000 грн. (сума без виключення сум відрахування на податки). У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Приймаючи таке рішення суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги ґрунтуються на нормі закону, статті 117 КЗпП України.
Щодо часткового задоволення позовних вимог, а саме зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, суд першої інстанції зазначив, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 117 КЗпП України в редакції Закону України від 01.07.2022 № 2352-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин", отже позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, проте не більш як за шість місяців перед виплатою, яка відбулась 27.04.2024, тобто за період з 28.10.2023 по 27.04.2024, що становить 183 календарних дні. 
Отже, суд першої інстанції навів розрахунок суми компенсації за затримку розрахунку при звільненні за вказаний період з 28.10.2023 по 27.04.2024 і визнав її у розмірі 88204,17 грн. (481,99 грн - середньоденний заробіток позивача х 183 дні), проте посилаючись на положення статті 117 КЗпП України, і зменшив розмір відшкодування до 25000 грн. 
Позивачка подала апеляційну скаргу на рішення суду в частини відмовлених позовних вимог та просить в цій частині скасувати судове рішення та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що не згодна із застосуванням судом першої інстанції норми статті 117 КЗпП України в редакції Закону України від 01.07.2022 № 2352-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин", оскільки її позовні вимоги стосуються періоду, коли діяла норма закону в іншій редакції.
Відповідач також подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати судове рішення як таке, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Апеляційна скарга відповідача обґрунтована тим, що відсутні підстави для задоволення позовних на підставі ст.117 КЗпП України і навів практику Верховного Суду у справах №№ 940/1532/18, 807/1502/15 та 822/2663/15.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.11.2024 року скасовано рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 26.08.2024 року та ухвалено нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 залишено без розгляду, через те, що порушено місячний строк звернення до суду, встановлений частиною 5 статті 122 КАС України. 
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 14.08.2025 касаційну скаргу Дяченка О.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 задоволено, постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.11.2024 скасовано, справу №620/7564/24 направлено до Шостого апеляційного адміністративного суду для продовження розгляду.
Приймаючи таке рішення суд касаційної інстанції визнав висновок апеляційної інстанції про порушення позивачкою строку звернення до суду з цим позовом помилковим, оскільки строк звернення з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до частини п`ятої статті 122 КАС України, має обчислюватися з дати фактичного проведення виплати, і виходячи з того з дати виплати середнього заробітку за час затримки виплати індексації грошового забезпечення 27.04.2024 і дати звернення позивачки до суду з цим позовом 27.05.2024, то позивачка звернулася до суду з такими позовними вимогами в межах місячного строку, встановленого процесуальним законом.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.09.2025 вказана справа прийнята у провадження судді Карпушової О.В. та призначено до слухання у порядку письмового провадження з 01.10.2025.
Колегія суддів зауважує, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на території України було введено воєнний стан, який був неодноразово продовжений та діє на час розгляду даної справи.
Відповідно до рекомендації щодо роботи судів в умовах воєнного стану опублікованих Радою Суддів України 02.03.2022 процесуальні строки за можливістю продовжуються щонайменше до закінчення воєнного стану.
Отже, враховуючи зазначене та умови сьогодення, колегія суддів продовжує строк розгляду даної справи на розумний термін.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, дійшла висновку, що апеляційна скарга позивачки підлягає задоволенню, апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає з огляду на таке. 

Обставини справи.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивачка проходила військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
Позивачку було звільнено 16.07.2021 року. 
При цьому за період з 06.09.2016 по 16.07.2021 року позивачці не в повному обсязі була нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення.
Вказана обставина підтверджена судовим рішення у справі № 620/7524/23.
Так, рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 28.08.2023 у справі № 620/7524/23 адміністративний позов ОСОБА_1 було задоволено частково; визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 06.09.2016 по 16.07.2021; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 06.09.2016 по 16.07.2021; в решті позову відмовлено.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.01.2024 у справі № 620/7524/23 апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 - задоволено частково; рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2023 року - змінено, викладено другий та третій абзац її резолютивної частини в такій редакції: «Визнано протиправною бездіяльність протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 06.09.2016 по 28.02.2018 включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базовий місяць) - січень 2008 року; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 06.09.2016 по 28.02.2018 включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базовий місяць) - січень 2008 року.»; у іншій частині рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2023 року - залишено без змін.
27.04.2024 на виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.01.2024 у справі № 620/7524/23 на розрахунковий рахунок позивачки було зарахована сума індексації грошового забезпечення у розмірі 62177,58 грн, що підтверджується матеріалами справи.
Проте, 27.05.2024 позивачка звернулась з цим позовом, оскільки вважає, що несвоєчасний розрахунок при звільненні є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. 
Вищенаведені обставини підтверджені належними, достатніми та допустимим доказами, і не є спірними.

Нормативно-правове обґрунтування.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статті 47 Кодексу законів про працю України (тут і далі - КЗпП України, в редакції, чинній на момент звільнення позивача зі служби та виключення зі списків особового складу, тобто у редакції, яка діяла до 18.07.2022) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
Згідно частин 1 та 2 статті 116 КЗпП України (в редакції на 16.07.2021 р. на час звільнення позивачки) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Стаття 117 КЗпП України (в редакції на 16.07.2021 р. на час звільнення позивачки) визначала, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
У подальшому вказані норми були змінені, і станом на день виплати відповідачем позиваці суми індексації 27.04.2024 вказані норми були у наступних редакціях.
Стаття 116. Строки розрахунку при звільненні
При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
{Стаття 116 із змінами, внесеними згідно із Законами № 3248-IV від 20.12.2005, № 2352-IX від 01.07.2022}
Стаття 117. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні
У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
{Стаття 117 із змінами, внесеними згідно із Законом № 3248-IV від 20.12.2005; текст статті 117 в редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022}
Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).
Відповідно до абзацу 4 пункту 2розділу 2 Порядку № 100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
За змістом пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Висновки суду апеляційної інстанції.
Щодо суті застосування норми ст.117 КЗпП України, то матеріалами справи підтверджено, що позивачка, яка проходила військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , була звільнена 16.07.2021 і при розрахунку не отримала за період з 06.09.2016 по 16.07.2021 грошові кошти індексації за грошове забезпечення.
Вказану виплату позивачка отримала 27.04.2024 році по рішенню суду.
Апелянтом-відповідачем вказане не спростовано, тобто позовні вимоги ґрунтуються на нормі закону, тому доводи апелянта-відповідача не заслуговують уваги.
Отже, висновок суду першої інстанції з приводу доводів відповідача є правильним.
Проте, інший висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів є неправильним.
Так, позовні вимоги стосуються невиплати позивачці середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.07.2021 по 18.01.2023 і просила за це період їй виплатити суму 246330.82 грн. 
Суд першої інстанції навів в мотивувальній частині висновок щодо розрахунку суми компенсації за затримку розрахунку при звільненні за вказаний період з 28.10.2023 по 27.04.2024 і визнав її у розмірі 88204,17 грн. (481,99 грн - середньоденний заробіток позивача х 183 дні), проте, посилаючись на положення статті 117 КЗпП України, і зменшив розмір відшкодування до 25000грн. 
Але, в резолютивні частині судового рішення постанови: визнав протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо несплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки належних при звільненні грошових сум по день фактичного розрахунку з 17.07.2021 по 18.01.2023 та зобов`язав Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачці середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 25000 грн.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів виходить за доводи апеляційних скарг і зазначає наступне.
Так, суд першої інстанції дійшов висновку, що починаючи з 19.07.2022 стаття 117 КЗпП України передбачає відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, зокрема, виплату працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більш як за шість місяців, тобто за період з 28.10.2023 по 27.04.2024, що становить 183 календарних дні. 
З огляду на вказаний період, суд першої інстанції не правильно нарахував дні, оскільки відповідно до п. 8 Порядку № 100 треба рахувати робочі дні, і цей період становить не 183 дня, а 135 днів (у 2023 - 50днів та 2024 - 85днів).
Більш того, цю суму суд першої інстанції зменшив до 25000грн. посилаючись на положення статті 117 КЗпП України. 
До такого висновку суд першої інстанції дійшов враховуючи висловлену Великою Палатою Верховного Суду позицію у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, а саме те, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Проте, колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції про застосування цієї правової позицій у цій справі не погоджується, оскільки у вказаних справах різні обставини, і зазначає наступне.
Так, дійсно відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду у справі №821/1083/17, суд може зменшити розмір відшкодування, але колегія суддів вважає таке зменшення саме у цій справі є недоцільним з огляду тривалість порушення прав позивачів, у цій справі понад 2 роки 9 місяців тривала невиплату відповідачем суми, а саме з дати звільнення 16.07.2021 по 27.04.2024.
Проте, як у справі №821/1083/17, в якій Велика Палата Верховного Суду висловлювала свою правову позицію, невиплата тривала менше року. 
Таким чином, колегія суддів вважає, що в цій справі не було підстав для зменшення суми відшкодування.
Крім того, слід зазначити, що індексація грошового забезпечення не проводилась з 06.09.2016 по день звільнення.
І ця обставина також заслуговує на увагу, оскільки право позивачки на отримання індексації порушувалось з 06.09.2016 року по день виплати 27.04.2024 рік.
Крім того, колегія суддів вважає необхідним зазначити таке.
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). За приписами частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.
Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля.
ЄСПЛ трактує поняття «якість закону» таким чином, а саме - національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення ЄСПЛ у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria», заява №1365/07, 24 April 2008, § 39), «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170).
ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. А роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року «Cantoni v. France», заява № 17862/91, § 31-32, «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року «Vyerentsov v. Ukraine», заява № 20372/11, § 65).
Крім того, заслуговує на увагу остання практика Великої Палати Верховного Суду, висловленої у справі № 440/6856/22.
Так, колегія суддів КЦС ВС передала справу на розгляд Великої Палати ВС у зв`язку з необхідністю відступу від висновку, викладеного в постанові КАС ВС від 6 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22, щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з урахуванням змін, внесених Законом України від 1 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (набрав чинності 19 липня 2022 року).
Переглядаючи рішення судів, Велика Палата ВС звернула увагу, що особливість внесених Законом № 2352-ІХ змін полягає в тому, що попередня редакція ст. 117 КЗпП України не містила обмеження стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку шестимісячним строком.
Тобто вказані вище зміни пом`якшують відповідальність роботодавця за неналежне виконання обов`язку з проведення повного розрахунку при звільненні працівника.
Рішенням КСУ від 9 лютого 1999 року № 1-7/99 передбачено, що положення ч. 1 ст. 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.
Отже, Велика Палата ВС дійшла висновку, що пом`якшення відповідальності, передбаченої Законом № 2352-ІХ, не може застосовуватися до роботодавця - юридичної особи, тому нова редакція ст. 117 КЗпП України не може застосовуватися до правовідносин, що виникли й закінчилися до 19 липня 2022 року.
Водночас Велика Палата ВС дійшла висновку, що до правовідносин, які виникли до набрання чинності Законом № 2352-ІХ, проте не припинилися або припинилися після набрання ним чинності (триваючі правовідносини), з 19 липня 2022 року слід застосовувати положення ст. 117 КЗпП України в новій редакції та обмежувати нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку шістьма місяцями.
Тобто, якщо працівника звільнено з роботи 2 серпня 2021 року (у тій справі аналізує Верховний Суд), проте повного розрахунку станом на день набрання чинності Законом № 2352-ІХ із ним не проведено, то суми, передбачені ст. 117 КЗпП України, йому слід нараховувати в такому порядку: з 3 серпня 2021 року по 18 липня 2022 року - без обмеження строку шістьма місяцями, оскільки попередня редакція наведеної норми не містила відповідних обмежень; з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року - 6 місяців, відлік яких починається з дня набрання Законом № 2352-ІХ чинності, або до дня остаточного розрахунку, якщо він здійснений раніше спливу наведених шести місяців.
Отже, якщо враховувати цю останню правову позиції Великої Палати Верховного Суду, то виходячи з обставин у цій справі - позивачка має право на отримання компенсації з 17.07.2021 по 19.07.2022 рік і з 27.10.2023 по 27.04.2024.
Проте, позивачка заявила позовні вимоги за період з 17.07.2021 по 18.01.2023, не виходячи за межі заявлених позовних вимог, колегія суддів робить висновок, що компенсація підлягає за період з 17.07.2021 по 19.07.2022, а з 20.07.2022 по 18.01.2023 не підлягає задоволенню. 
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи позивачки-апелянта заслуговують уваги частково. 
Окремо слід наголосити, що положення ст.117 КАС України неконституційними не визнано на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.
Щодо розміру компенсації слід зазначити наступне.
Таким чином, якщо роботодавець не виплатив кошти при звільненні вчасно, він зобов`язаний сплатити працівнику середній заробіток за весь час затримки (в робочих днях) до фактичного розрахунку, але не більше шести місяців, згідно зі ст. 117 КЗпП України, розраховуючи його за Правилами №100, зважаючи на фактично відпрацьований період до події звільнення, і розрахунок має бути середньоденна зарплата множиться на кількість робочих днів затримки. 
Так, 481,99 грн - це середньоденний заробіток позивачки і сторонами ця сума не оспорювалась (а.с.15). 
Отже, розрахунок суми відшкодування такий, 481,99 грн - середньоденний заробіток позивачки помножене на 260 днів, тобто з 17.07.2021 (за виключенням свят у 2021році) по 19.07.2022 рік (за виключенням свята 07.01.2022), тобто 125317.40 грн. 
Таким чином, підлягають позовні вимоги частковому задоволенню, а саме визнанню протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.07.2021 по 19.07.2022 включно і зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.07.2021 по 19.07.2022 включно, у сумі 125317.40 грн. 
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Щодо всіх інших доводів апелянта колегія суддв наголошує, що враховує рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».
Згідно зі ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до положень частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального або порушення норм процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, постанова прийнята з порушенням норм матеріального права, що є підставою для її скасування, та прийняття нової постанови про часткове задоволення позовних вимог. 
Керуючись ст.ст. 139, 242-244, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд
П О С Т А Н О В И В: 

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2024 року - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2024 року - задовольнити частково.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, скасувати.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.07.2021 по 19.07.2022, включно. 
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.07.2021 по 19.07.2022 включно, у сумі 125317, 40 грн (сто двадцять п`ять тисяч триста сімнадцять грн 40 коп.)
У задоволені інших позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та подальшому оскарженню не підлягає, відповідно до п.2 ч.1 ст.263, п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Колегія суддів: О.В. Карпушова

О.В. Епель 

О.М. Кузьмишина