ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1449/26 Справа № 216/3166/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - ЦИМБАЛІСТЕНКО О.В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2026 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/5726/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.
секретар судового засідання – Матвійчук Ю.К.

сторони:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачі – ОСОБА_2 , Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "УСГ",

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу відповідача Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "УСГ" на рішення Центрально - Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 серпня 2025 року, яке ухвалено суддею Цимбалістенко О.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 11 серпня 2025 року, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "УСГ" (надалі - ПАТ «СК «УСГ») про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Позовна заява мотивована тим, що 01 листопада 2022 року, о 12 годині 50 хвилин, водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Volkswagen Polo», н/з НОМЕР_1 , на регульованому перехресті вулиці Волгоградська та вулиці Медова в місті Кривому Розі, не був уважний під час початку руху, а також при виконанні маневру лівого повороту, не переконався в безпечності маневру для інших учасників руху, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем «Toyota Avensis», н/з НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_3 , який рухався у зустрічному напрямку прямо, та автомобіль «Toyota Avensis» продовжив рух по інерції та скоїв наїзд на автомобіль «Volkswagen Caddy», н/з н/з НОМЕР_3 , в якому знаходився водій ОСОБА_4 та який стояв у нерухомому стані. Відповідач ОСОБА_2 своїми діями порушив вимоги п.п. 2.3 (б), 10.1 ПДР України. Внаслідок даної ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, чим завдано матеріального збитку.
Постановою Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 березня 2023 року закрито провадження по справі № 214/6679/23 про притягнення ОСОБА_2 за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення (ст. 38 КпАП України). При цьому, в мотивувальній частині постанови суддя встановив вину у вчиненні ДТП ОСОБА_2 .
Цивільно-правова відповідальність винної особи – ОСОБА_2 застрахована в ПАТ СК "Українська страхова група" за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
18 жовтня 2023 року позивач звернувся до ПАТ СК "Українська страхова група" з заявою про страхове відшкодування № 17/10-К від 17.10.2023, однак, ПАТ СК "Українська страхова група" відмовлено у страховій виплаті, та в видачі відповідних документів на підставі яких обраховується розмір відшкодування матеріальної шкоди завданої позивачу.
Відповідно до Висновку № 03-01.24 від 26.01.2024, матеріальний збиток, завданий власнику КТЗ «Toyota Avensis», реєстр. № 3108 ВL, внаслідок ДТП 01.11.2022 р., на дату оцінки, дорівнює ринкової вартості КТЗ та складає 85593,04 грн. Ринкова вартість аварійно пошкодженого КТЗ «Toyota Avensis», реєстр. № 3108 ВL, внаслідок ДТП 01.11.2022 р на дату оцінки складає 8085,00 грн.
Враховуючи викладене, за нормами статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позивач просить стягнути на його користь різницю між вартістю цього автомобіля до та після ДТП .
Крім цього позивач зазнав нервового стресу та шоку від ДТП. Внаслідок ДТП, пошкоджень автомобіля та шкоди, заподіяної психологічному здоров`ю було витрачено ресурси та час на залагодження наслідків ДТП, хвилювання під час розгляду судом справи про адміністративне правопорушення за фактом ДТП, збір та підготовка документів для отримання страхового відшкодування, тощо. Внаслідок ДТП змінився спосіб життя позивача, він не мав можливості користуватися своїм транспортним засобом, який до настання ДТП постійно використовував (пошкодження автомобіля унеможливило користування ним і потребує його ремонту, а грошових коштів на такий ремонт немає). Хоча позивач і не зазнав шкоди, заподіяної життю та здоров`ю, але зазнав моральної шкоди, пов`язаної з ДТП. Полягає вона також в тому, що він пережив нервовий стрес та шок в самій ситуації ДТП та після нього.
Посилаючись на викладене, позивач просив суд: стягнути з ПАТ СК "Українська страхова група" (USG) на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 77508,04 грн; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 30 000,00 гривень; стягнути з ПАТ СК "Українська страхова група" (USG) та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 2422,40грн та витрати правничої допомоги адвоката у розмірі 9951,20 гривень, витрати на проведення транспортно-товарознавчої експертизи № 03-01.24 від 26.01.2024 у розмірі 6 500,00 гривень.
Рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 серпня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ПАТ СК "Українська страхова група" (USG) на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 77508 гривень 04 копійок.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 15 000 гривень 00 коп.
Стягнуто з ПАТ СК "Українська страхова група" на користь ОСОБА_1 понесені витрати зі сплати судового у розмірі 1042 гривні 11 копійок та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4281 грн. 00 коп.
Стягнуто з ПАТ СК "Українська страхова група" на користь ОСОБА_1 витрати на проведення транспортно-товарознавчої експертизи № 03-01.24 від 26.01.2024 у розмірі 3250 гривень 00 коп.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати зі сплати судового у розмірі 1042 гривні 11 копійок та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4281 грн. 00 коп.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на проведення транспортно-товарознавчої експертизи № 03-01.24 від 26.01.2024 у розмірі 3250 гривень 00 коп.
В задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено.
В апеляційній скарзі відповідач ПАТ СК "Українська страхова група" просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПрАТ "Страхова компанія "УСГ" про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи.
Апеляційна скарга мотивована тим, що ПАТ «СК «УСГ» у передбачений Законом строк направила свого представника на місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. Таким чином, ОСОБА_1 не набув правових підстав для самостійного обрання аварійного комісара чи експерта для визначення розміру збитків. Тому, у суду першої інстанції були відсутні підстави для покладення на позивача витрат за послуги експерта в розмірі 6 500, 00 грн.
Станом на дату настання випадку, що має ознаки страхового, власником транспортного засобу Toyota Avensis, реєстраційний номер НОМЕР_4 є ОСОБА_5 , а позивачем не надано жодного документа який надає позивачу право на отримання страхового відшкодування у відповідності до вимог ст. 35 Закону (документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину). Натомість, довіреність додана позивачем до Заяви про страхове відшкодування за № 581 від 14.07.2022, дійсна до 21.01.2023, в той час, коли сама Заява про страхове відшкодування була подана 19.10.2023, коли термін дії довіреності закінчився. З вищевикладеного вбачається те, що у ПАТ «СК «УСГ» не має жодних підстав по виплаті позивачу страхового відшкодування, а саме ОСОБА_1 .
При цьому, суд безпідставно взяв до уваги, як належний доказ у справі Висновок експерта № 03-01.24 від 26.01.2024, який є неповним, необгрунтованим та неправильним по своїй суті. Зокрема, експертом порушено методологічні підходи з оцінки розміру завданих збитків.
Наполягає на тому, що справа не є складною, а тому розмір витрат на професійну правничу допомогу є необгрунтований та не співмірний, а тму в цій частині вимоги теж не підлягають задоволенню.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідача ПАТ «СК «УСГ», до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Кадук В.В. зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду, в судове засідання не з`явилися, представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Кадук В.В. надала заяву про розгляд справи за їх відсутності, а інші учасники справи про причини неявки суд не повідомили, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.
Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.
Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.
Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.
Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, учасниками справи не оскаржується, та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі № 186/1743/15-ц, згідно якої, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду лише в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «СК «УСГ» про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 1 листопада 2022 року, о 12 годині 50 хвилин, водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Volkswagen Polo», н/з НОМЕР_1 , на регульованому перехресті вулиці Волгоградська та вулиці Медова в місті Кривому Розі, не був уважний під час початку руху, а також при виконанні маневру лівого повороту, не переконався в безпечності маневру для інших учасників руху, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем «Toyota Avensis», н/з НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , який рухався у зустрічному напрямку прямо, та автомобіль «Toyota Avensis» продовжив рух по інерції та скоїв наїзд на автомобіль «Volkswagen Caddy», н/з н/з НОМЕР_3 , в якому знаходився водій ОСОБА_4 та який стояв у нерухомому стані.
ОСОБА_2 своїми діями порушив вимоги п.п. 2.3 (б), 10.1 ПДР України. Внаслідок даної ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, чим завдано матеріального збитку.
Постановою Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 березня 2023 року по справі № 214/6679/23 закрито провадження по справі про притягнення ОСОБА_2 за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення (ст. 38 КпАП України) при цьому в мотивувальній частині постанови суддя встановив наступні фактичні дані, мовою оригіналу: «…Вивчивши матеріали адміністративної справи, дослідивши обставини справи у їх сукупності, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 порушив п.п. 2.3 (б), 10.1 ПДР України та його дії містять склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, що підтверджується письмовими доказами, а саме: протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД №395513 від 23.11.2022 року, протоколом огляду місця ДТП від 01.11.2022 року, схемою до протоколу огляду місця ДТП від 01.11.2022 року та фототаблицею до неї. Підстави ставити під сумнів достовірність наявних у матеріалах справи доказів у суду відсутні. Крім того, судом було досліджено наданий адвокатом Кадук В.В. відеозапис із камер зовнішнього відео-спостереження, які розташовані на будівлі АЗС «Восток Газ», які фіксують проїзну частину вул. Волгоградська та безпосередньо перехрестя вул. Волгоградська та вул. Медова. З відтвореного відеозапису встановлено, що автомобіль «Volkswagen Polo» на зелений світлофор виїхав до центру перехрестя із наміром здійснити поворот ліворуч (або розворот), при цьому не надав дороги транспортному засобу «Toyota Avensis», який рухався у зустрічному напрямку прямо. Такий висновок можливо зробити, оскільки в момент зіткнення дане перехрестя перетинали декілька автомобілів як у зустрічному напрямку, так і у попутному з «Volkswagen Polo».
Позивач ОСОБА_1 керував транспортним засобом «Toyota Avensis», н/з НОМЕР_2 , на підставі Довіреності від 28.06.2022, дійсної до 21 січня 2023, посвідчення на право керування транспортним засобом серії НОМЕР_5 та тимчасового свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу «Toyota Avensis», н/з НОМЕР_2 .
Цивільно-правова відповідальність винної особи – ОСОБА_2 застрахована в ПАТ «СК «Українська страхова група» за Договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
18 жовтня 2023 року позивач звернувся до ПАТ СК "Українська страхова група" з заявою про страхове відшкодування № 17/10-К від 17.10.2023. Заява направлена на офіційну електронну адресу ПАТ СК "Українська страхова група".
Листом-відповіддю № 03/0139 від 10 січня 2024 року ПАТ СК "Українська страхова група" повідомило: «… ОСОБА_1 не має повноважень від ОСОБА_5 (власниці ТЗ Toyota AVENSIS – HJB782) представляти її інтереси в ПАТ «СК «УСГ», в тому числі, отримати страхове відшкодування на свій рахунок … … Щодо іншої інформації хочемо зазначити, що Вами надається правова допомога ОСОБА_1 , який не має повноважень від ОСОБА_5 представляти її інтереси, в тому числі в ПАТ «СК «УСГ», а тим більше переручати такі повноваження іншим особам…».
25 січня 2024 року позивач звернувся до судового експерта Масько В.В. (свідоцтво № 2067 від 28.12.2020).
Відповідно до Висновку № 03-01.24 від 26.01.2024:«… Матеріальний збиток, завданий власнику КТЗ «Toyota Avensis», реєстр. № НОМЕР_2 , внаслідок ДТП 01.11.2022, на дату оцінки дорівнює ринкової вартості КТЗ та складає 85593,04 грн… Ринкова вартість аварійно пошкодженого КТЗ «Toyota Avensis», реєстр. № 3108 ВL, внаслідок ДТП 01.11.2022 на дату оцінки складає 8085,00 грн…».
Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині стягнення страхового відшкодування, суд першої інстанції виходив з того, що ПАТ «СК «УСГ» повинно відповідати за завдання шкоди внаслідок ДТП, яке сталося за участю водія ОСОБА_2 та призвело до пошкодження автомобіля КТЗ «Toyota Avensis», реєстр. № НОМЕР_2 , володільцем якого на час ДТП був ОСОБА_1 , оскільки цей випадок є страховим, що покладає на ПАТ «СК «УСГ» обов`язок відшкодувати матеріальну шкоду, завдану пошкодженням транспорного засобу, у розмірі, що не перевищує лімітів відповідальності страховика. Розмір страхового відшкодування суд визначив з урахуванням Висновку експерта № 03-01.24 від 26.01.2024, який прийнято судом як належний та допустимий доказ.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).
Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Конституційним Судом України у Рішенні від 01 грудня 2004року №18-рп/2004 року надано тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Частиною другою статті 1187 ЦК України визначено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Право на відшкодування майнової шкоди, завданої майну фізичних та юридичних осіб, має власник (частина третя статті 386 ЦК України) та/або особи, які мають речове право на чуже майно (статті 396 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України володільцем джерела підвищеної небезпеки є юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо).
Згідно з пунктом 2.2. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (в редакції, чинній на час вчинення ДТП) власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.
Якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі статті 396 ЦК України. 
Спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху (висновок Верховного Суду України в постанові від 03 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14).
Позивач, який правомірно керував транспортним засобом, має право на відшкодування майнової шкоди, заподіяної цьому майну за рахунок страховика (страхової компанії) винної особи, а понад розмір страхового відшкодування, зокрема, франшизи, за рахунок винної особи.
Аналогічного висновку дійшли Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду в постановах від 07 листопада 2018 року у справі № 200/21325/15-ц, від 03 квітня 2019 року в справі №299/2811/16-ц, від 17 жовтня 2019 року у справі № 300/193/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 607/3007/16-ц, Верховний Суд України у постанові від 03 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14, тобто така практика є сталою.
Факт правомірності володіння особою транспортним засобом є достатньою підставою, щоб звернутися за захистом права щодо відшкодування шкоди, заподіяної автомобілю, яким керувала особа під час ДТП.
Аналогічні висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня2021 року у справі № 147/66/17, провадження № 14-95цс20), а також Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду в постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 335/2566/18.
Судом першої інстанції встановлено та не спростовано у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом «Toyota Avensis», н/з НОМЕР_2 , на підставі Довіреності від 28.06.2022, дійсної до 21 січня 2023, посвідчення на право керування транспортним засобом серії НОМЕР_5 та тимчасового свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу «Toyota Avensis», н/з НОМЕР_2 , тобто, користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, а тому доводи апеляційної скарги про те, що останній не набува права на отримання відшкодування збитків, завданих внаслідок пошкодження транспортного засобу в результаті ДТП, є безпідставними.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування матеріальної та моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
За статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник – особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки – особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).
Постановою Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 березня 2023 року по справі № 214/6679/23 закрито провадження по справі про притягнення ОСОБА_2 за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення (ст. 38 КпАП України).
У постанові Верховного Суду від 16 квітня 2019 року у справі №927/623/18 викладено правовий висновок про те, що застосування ст. 38 КУпАП України можливе лише у випадку наявності вини особи у вчиненні, адже у разі відсутності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди провадження у справі підлягає припиненню на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП через відсутність події і складу адміністративного правопорушення, відтак така обставина, як закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених КУпАП, не є реабілітуючою, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні ДТП.
При цьому, у постанові Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 березня 2023 року по справі № 214/6679/23 було встановлено вину ОСОБА_2 у здійсненні ДТП, внаслідок якого пошкоджено транспортний засіб позивача ОСОБА_1 , а тому, за загальним правилом, завдані збитки мають відшкодовуватися винною особою - ОСОБА_2 .
Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.
Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року N 1961-IV "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон N 1961-IV).
Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон N 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону N 1961-IV).
Згідно зі статтею 6 цього Закону страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
За змістом статей 9, 22 - 31, 35, 36 Закону N 1961-IV настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.
Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
З огляду на зазначене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.
Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (в договірному зобов`язанні ним є страховик).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц дійшла висновку про те, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Отже, за загальним правилом, потерпіла особа має право на відшкодування завданих їй збитків у повному розмірі, а вищенаведені норми матеріального права встановлюють спеціальний порядок відшкодування такої шкоди, а саме: в межах лімітів відповідальності страховика відшкодування завданої потерпілій особі шкоди здійснюється страховиком, а у випадку якщо розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика відшкодування здійснюється винною особою в межах суми, яка становить різницю між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
За таких обставин, потерпіла особа наділена правом на стягнення з винної особи завданих збитків в межах суми, яка становить різницю між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування, і це право може використовуватися такою особою як після отримання всієї суми страхового відшкодування від страховика, так і як самостійна вимога.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, цивільно-правова відповідальність за шкоду заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземних транспортних засобів власника транспортного засобу «Volkswagen Polo», н/з НОМЕР_1 ,  була застрахована в ПАТ "СК "УСГ", у зв`язку з чим позивач ОСОБА_1 має право на відшкодування завданих йому збитків: в межах лімітів відповідальності страховика за рахунок ПАТ "СК "УСГ", а у випадку, якщо розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика - за рахунок винної особи в межах суми, яка становить різницю між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. 
Статтею 1192 ЦК України визначено способи відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, відповідно до частини першої якої, з урахуванням обставин справи, суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. 
Частиною 2 вказаної статті передбачено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України “Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди” від 27 березня 1992 року № 6 при визначені розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, незалежно від форм власності, судам слід враховувати, що відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обов`язку надати річ того ж роду та якості, полагодити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. У разі коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб полагодити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди як при відшкодуванні в натурі, так і при відшкодуванні заподіяних збитків грішми, потерпілому, на його вимогу, відшкодовуються неодержані доходи у зв`язку із заподіянням шкоди майну.
Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки її частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Тобто, порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.
Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.
Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.
Згідно зі статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд, за вибором потерпілого, може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження 14-176цс18) зроблено висновок, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.
Згідно зі статтею 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП. 
Відповідно до Висновку № 03-01.24 від 26.01.2024, матеріальний збиток, завданий власнику КТЗ «Toyota Avensis», реєстр. № 3108 ВL, внаслідок ДТП 01.11.2022, на дату оцінки дорівнює ринкової вартості КТЗ та складає 85593,04 грн. Ринкова вартість аварійно пошкодженого КТЗ «Toyota Avensis», реєстр. № 3108 ВL, внаслідок ДТП 01.11.2022 на дату оцінки складає 8085,00 грн.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач  ОСОБА_1 не набув правових підстав для самостійного обрання аварійного комісара чи експерта для визначення розміру збитків, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки, висновок експерта є одним із засобів доказування, відповідно до вимог ЦПК України, та його правомірність відповідачем ПАТ "Страхова компанія "УСГ" не спростовано, як і не заявлено клопотання про проведення відповідної експертизи на підставі ухвали суду.
Враховуючи викладене, за нормами статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на користь позивача необхідно стягнути різницю між вартістю цього автомобіля до та після ДТП, а саме: 77508,04 грн., й цей розмір в апеляційнй інстанції не спростовано.
З урахуванням наведенного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з ПАТ СК "Українська страхова група" (USG) на його користь у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 77 508 грн. 04 коп.
Положеннями ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згіднозі ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовитиїй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
Відповідно до ст.137 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Згідно з ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторонни пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови у задоволенні позову — на відповідача, у разі часткового задоволення позову — на обидві сторонни пропорційно задоволених вимог.
Відповідно до п.8 ч.2 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивачем надано: договір про надання правничої допомоги від 19 березня 2024 року; акт прийому-здачі наданих послуг за договором про надання правничої допомоги від 03 травня 2024 року; розрахункову квитанцію № 989082 щодо оплати послуг на суму 9951, 20 грн.
Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).
Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.
Враховуючи, складність справи, виконані адвокатом роботи під час розгляду справи у суді, час, витрачений адвокатом на виконання наданих послуг, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 9951, 20 грн., із яких 4281,00 грн. із відповідача з ПАТ СК "Українська страхова група", що є співмірними з наданим адвокатом обсягом послуг, які відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.
Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Колегія суддів зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.
З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд першої інстанції дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених апелянтом у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "УСГ" - залишити без задоволення.
Рішення Центрально - Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 серпня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 13 січня 2026 року.

Головуючий: 

Судді: