Номер провадження: 22-ц/813/1573/25 
Справа № 504/496/21
Головуючий у першій інстанції Барвенко В. К.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.10.2025 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Лозко Ю.П.,
суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,
за участю секретаря судового засідання – Пересипка Д.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 13 травня 2024 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Харитонової Тетяни Євгенівни, про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , про визнання недійсними договорів дарування, визнання забудовником нерухомого майна, визнання права власності на земельні ділянки та житловий будинок,

встановив:
У лютому 2021 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним вище позовом, у якому, остаточно просила суд:
1. визнати недійсним договір дарування від 10.12.2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Харитоновою Тетяною Євгенівною, зареєстрований у реєстрі за номером 664, згідно якого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 подарував, а ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , прийняв у дар житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею: 597.8 кв. м., житловою площею: 288 кв. м.;
2. поділити спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 таким чином:
- визнати за ОСОБА_2 право власності на одну другу частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею: 597.8 кв. м., житловою площею: 288 кв. м.;
- визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на одну другу частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею: 597.8 кв. м., житловою площею: 288 кв. м.
Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 05.06.2009 року по 14.11.2020 року, під час шлюбу сторонами набуто зокрема, житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею: 597.8 кв. м., житловою площею: 288 кв. м., придбаний на підставі декларації про готовність об?єкта до Департамент Державноїексплуатації, серія та номер: ОД 141180931393, виданої 03.04.2018 року, видавник: архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області.
Однак, ОСОБА_3 , без згоди позивачки, в порушення ст. 65 СК України подарував вказане вище майно сину ОСОБА_1 .
У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому просив:
1. визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, загальною площею 0,103 га, кадастровий номер 5122783200:01:002:0181, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 08.11.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фьодоровим Є.А., реєстровий № 1661;
2. визнати недійсним Договір дарування земельної ділянки, загальною площею 0,103 га, кадастровий номер 5122783200:01:002:0182, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 08.11.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фьодоровим Є.А., реєстровий №1662;
3. визнати ОСОБА_1 замовником будівництва житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, адреса: АДРЕСА_1 за декларацією про готовність до експлуатації об?єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об?єктів з незначними наслідками (СС1) ОД 141180931393 від 03.04.2018 року;
4. визнати за ОСОБА_1 право власності на:
- земельну ділянку, загальною площею 0,103 га, кадастровий номер 5122783200:01:002:0181, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 1406356951227);
- земельну ділянку, загальною площею 0,103 га, кадастровий номер 5122783200:01:002:0182, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1406372251227);
- житловий будинок загальною площею 597,8 кв.м., житловою площею 288 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 1530467851227).
Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 вказав, що оскільки земельна ділянка та побудований на ній будинок належали йому на праві приватної власності, були переоформлені у листопаді 2017 року на батька ОСОБА_4 - ОСОБА_5 лише формально, а тому не можуть бути визнані спільно нажитим майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в зв`язку з чим не підлягають поділу між ними.
Зазначає, що земельна ділянка (кадастровий номер 5122783200:01:002:0182) належала йому з 26.12.2003 року та житловий будинок загальною площею 597,8 кв.м., житловою площею 288 кв.м., який розташовано на ній, було побудовано ним за власні кошти. Будинок був готовий для введення в експлуатацію, однак через відсутність часу для введення його в експлуатацію, будинок та земельна ділянка були формально оформлені на батька ОСОБА_3 , для організації останнім вказаних процедур.
Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 13 травня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним договір дарування від 10 грудня 2020 року посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Харитоновою Т.Є., який зареєстрований у реєстрі за № 664, згідно якого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 подарував, а ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 прийняв у дар житловий будинок з господарським будівлями і спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 597,8 кв.м., житловою площею 288,0 кв.м. Визнано житловий будинок з господарським будівлями і спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 597,8 кв.м., житловою площею 288,0 кв.м. спільною сумісною власністю подружжя - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Поділено спільне майно що є об?єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , шляхом визнання за кожним з них права власності по одній другій у житловому будинку з господарським будівлями і спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 597,8 кв.м., житловою площею 288,0 кв.м. Відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 . 
В апеляційній скарзі позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 , посилаючись на обставини, якими обґрунтовано зустрічний позов та ненадання їм належної оцінки судом першої інстанції, просить скасувати рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 13 травня 2024 року та задовольнити його зустрічні позовні вимоги, а у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.
За доводами апеляційної скарги суд першої інстанції залишив поза увагою, що вимоги ОСОБА_2 про визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя є необґрунтованими.
У судовому засіданні представник скаржника ОСОБА_1 – адвокат Бабійчук І.В. підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги, яку просила задовольнити. Представник позивачки за первісним ОСОБА_2 - адвокат Кудрявцева І.А., заперечувала проти задоволення апеляційної скарги позивача, просила залишити оскаржуване рішення суду без змін .
Заслухавши суддю – доповідача, пояснення представника скаржника та представника позивачки за доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст.263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду відповідає.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 на підставі договору дарування розпорядився майном, яке має режим спільної сумісної власності не отримуючи згоди іншого подружжя (сумісного співвласника), без попереднього визначення часток та їх виділу в натурі, отже вказаний правочин суперечить ст. 203 ЦК України, а тому позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання його недійним підлягають задоволенню. При цьому докази, які вказують на фіктивність правочинів, оспорюваних ОСОБА_1 , у цій справі відсутні, не надано позивачем за зустрічним позовом і належних доказів того, що саме ним було побудовано спірний житловий будинок.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_2 та відсутність підстав для задоволення зустрічних вимог ОСОБА_1 , з огляду на таке.
Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Вирішуючи спір суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч. 2 п. 3 ст. 369 ЦК України згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Згідно з ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. 77-79 ЦПК України) і це є її процесуальним обов`язком (ст. ст. 12, 13,81 ЦПК України).
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Так, відповідно до ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Статтею 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від21.12.2007№11«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Згідно з частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі якщо у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, працює за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, яке підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлено письмово і нотаріально посвідчено.
Відповідно до частини третьої статті 65 СК України для укладення одних із договорів подружжя, які потребують нотаріального посвідчення та (або) державної реєстрації, а також договорів щодо цінного майна, згоди другого з подружжя має бути подано письмово. Згода на укладення договору, яка вимагає нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю.
Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожного зі співвласників, таке майно набуває статус спільної часткової власності чи особистої приватної власності.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 05.06.2009 року по 14.11.2020 року.
08.11.2017 року ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_3 прийняв у дар земельні ділянки АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 .
На підставі декларації про готовність об`єкта Департамент Державної експлуатації, серія та номер: ОД 141180931393, виданої 03.04.2018, видавник: архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області, за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею: 597.8 кв. м., житловою площею: 288 кв. м.
10.12.2020 року ОСОБА_3 на підставі договору дарування подарував вказаний вище житловий будинок ОСОБА_1 . 
Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).
Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.
Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446 св 18,від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518 св 18та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18.
Тож, оскільки набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована та з урахуванням наведених вище вимог щодо розподілу процесуальних функцій сторін, колегія суддів відхиляє доводи скаржника про недоведеність позивачкою матеріальної участі у придбанні вказаного нерухомого майна.
Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
З огляду на викладені ОСОБА_1 заперечення щодо спільності набутого у шлюбі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 майна та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України, слід зробити висновок, що ОСОБА_1 , вказуючи, що спірне нерухоме майно було створено саме за його особисті кошти та ніколи фактично не набувалось ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , мав довести відповідні обставини належними доказами, відповідно до вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України.
Разом з цим, як вірно зазначено судом першої інстанції, матеріали справи не містять належних, достовірних, допустимих та достатніх у своїй сукупності доказів на підтвердження обставин на які посилається скаржник заперечуючи проти позову ОСОБА_2 та наполягаючи на задоволенні зустрічної позовної заяви та обґрунтовуючи свої зустрічні позовні вимоги.
Так, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що початок будівництва спірного нерухомого майна у 2006 році не спростовує вказаної вище презумпції спільності набутого у шлюбі майна.
Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.
Таким чином за змістом частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна), прийняття його до експлуатації та державної реєстрації права власності на нього.
За встановленими судом обставинами цієї справи, будівництво житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею: 597.8 кв. м., житловою площею: 288 кв. м. закінчено та введено в експлуатацію 02.03.2018 року, тобто за час перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у шлюбі, а отже має режим спільного сумісного майна подружжя.
Зважаючи на викладене та звертаючи увагу скаржника на презумпцію режиму спільної сумісної власності подружжя, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що заявлені позивачкою вимоги про визнання вказаного вище житлового будинку є необґрунтованими.
Не є належним доказом будівництва спірного нерухомого майна власним коштом ОСОБА_1 і укладені від його імені договори на постачання електроенергії, газопостачання, водопостачання до спірного житлового будинку, а отже також не спростовують презумпції спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на спірне нерухоме майно.
Щодо посилань скаржника на покази свідка ОСОБА_6 та ненадання їм належної оцінки судом першої інстанції, колегія суддів зауважує, що такі не відповідають вимогам належності, достовірності та достатності (ст.ст. 77,79,80 ЦПК України), оскільки фактично свідок не володіє достовірною інформацією щодо походження коштів за які було побудовано спірне нерухоме майно, а повідомляв суду обставини, про які йому стало відомо зі слів ОСОБА_1 .
При цьому, як вірно зазначено судом першої інстанції, відповідно до абзацу другого частини 1 статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.
Не приймає до уваги апеляційний суд і квитанції та накладні на придбання будівельних матеріалів, зауважуючи про таке.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина третя статті 367 ЦПК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року в справі N 264/949/19 (провадження N 61-16692св19) вказано, що:
"тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої - третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.
Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі N 145/474/17 (провадження N 61-35488св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі N 346/5603/17 (провадження N 61-41031св18) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі N 404/251/17 (провадження N 61-13405св18))".
Як убачається з матеріалів справи, заявляючи із пропуском визначеного ЦПК України строку, клопотання про долучення нових доказів до справи, а саме відповідних квитанцій та накладних на придбання будівельних матеріалів, представник ОСОБА_1 , обґрунтував неможливість їх своєчасного подання тим, що вказані докази було знайдено свідком ОСОБА_6 випадково, вже після його допиту у суді.
Колегія суддів погоджується із наданою судом першої інстанції правовою оцінкою наведеним представником ОСОБА_1 обставинам, оскільки як вірно зазначено судом першої інстанції, виписані на ім`я особи документи, мали б знаходитись у розпорядженні такої, водночас їх перебування у іншому місці без відома власника, не обґрунтоване та не підтверджене жодним доказом.
Прийняття та дослідження нових доказів, як і про відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні (див. постанову Верховного суду від 13 січня 2021 року у справі №264/949/19 (провадження N 61-16692св19).
Щодо доводів ОСОБА_1 про фіктивність договорів дарування земельних ділянок кадастровий номер 5122783200:01:002:0181 та 5122783200:01:002:0182, колегія суддів, погоджуючись із висновком суду першої інстанції, звертає увагу на таке.
Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно ч. 1ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч.1ст.717 ЦК України).
За п. 2 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.
Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі N 390/34/17 (провадження N 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі N 337/474/14-ц (провадження N 61-15813сво18)).
З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі N 463/13099/21 (провадження N 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі N 567/3/22 (провадження N 61-5252сво23)).
Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частина перша та друга статті 234 ЦК України).
Фіктивний правочин відноситься до оспорюваних правочинів, тобто визнається недійсним на підставі судового рішення про що має бути вказано в резолютивній частині рішення (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року в справі N 712/7975/17 (провадження N 61-42114св18)).
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (див., зокрема, постанову Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі N 6-197цс14, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 травня 2019 року в справі N 723/405/17 (провадження N 61-46674св18)).
Крім того, в своїй постанові від 21 січня 2015 року (справа №6-197цс14) Верховний Суд України зазначив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований, як фіктивний.
В оспорюваних договорах дарування земельних ділянок наявні всі істотні умови та відображені договорів, волевиявлення сторін на настання юридичних наслідків у вигляді відчуження ОСОБА_1 та набуття ОСОБА_3 права власності на земельні ділянки шляхом їх дарування, водночас, позивач, у порушення вимог ст. 12, 77-81 ЦПК України, доказів наявності умислу всіх сторін правочинів на день їх вчинення суду не надав, про що також вірно зазначено судом в оскаржуваному рішенні.
Щодо визнання ОСОБА_3 зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 в якості доводів апеляційної скарги останнього колегія суддів звертає увагу скаржника на таке.
Відповідно до статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнання позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2020 року в справі №572/2515/15 (провадження №61-1051св17) вказано, що "відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову".
Отже, визнання позову відповідачем може бути підставою для задоволення позову за сукупності умов: визнання усіма учасниками справи обставин, що мають значення для вирішення спору та не підлягають доказуванню відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України; відсутності в суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин; якщо таке визнання відповідачем позову не суперечить закону та/або не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.
Так, зважаючи на відсутність доказів свідомого, умисного укладення як ОСОБА_1 так і ОСОБА_3 правочинів дарування земельних ділянок без наміру настання передбачених таких юридичних наслідків, у вигляді переходу права власності на нерухоме майно, колегія суддів не вбачає підстав для урахування визнання ОСОБА_3 факту фіктивності оспорюваних правочинів, оскільки суд не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову.
Посилання скаржника на необхідність залишення позовної ОСОБА_2 заяви без руху, оскільки після відмови від частини позовних вимог мотиви позову ОСОБА_2 стали не зрозумілими, колегія суддів відхиляє, як безпідставні та такі, що не ґрунтуються на вимогах процесуального закону, зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржником норм права та підстав позову ОСОБА_2 . 
Щодо заперечень скаржника на ухвалу Комінтернівського районного суду Одеської області від 01 грудня 2023 року, якою було відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про витребування доказів, у зв`язку із пропуском заявником визначеного ЦПК України строку, колегія судді, звертає увагу на те, що викладені скаржником заперечення не містять жодних доводів щодо хибності висновку суду першої інстанції про порушення ним визначеного ч.ч.2,3 ст. 83 ЦПК України строку. При цьому, колегія суддів звертає увагу, що у порушення вимог ст. 84 ЦПК України, вказане клопотання позивача за зустрічним позовом не містило і обґрунтованого клопотання про поновлення процесуального строку. 
Отже, укладаючи договір про дарування житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею: 597.8 кв. м., житловою площею: 288 кв. м., та має режим спільної сумісної власності подружжя, ОСОБА_7 надав нотаріусу документи, згідно яких є одноосібним власником нерухомого майна та не повідомив про обставини набуття цього майна у власність, тому нотаріус не вимагав письмової згоди іншого з подружжя на передачу спірного будинку у власність і ОСОБА_1 , відповідно ОСОБА_2 такої згоди не надавала.
Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, залишається повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном.
Укладення такого договору вказує на порушення його форми та відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншим співвласникам (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстави його недійсності.
Частиною 3 ст. 215 ЦК України визначено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
За таких встановлених у справі обставин, колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , визнання недійсним договору дарування від 10.12.2020 року, поділ спільного сумісного майна подружжя та про відмову в задоволенні позову зустрічного позову ОСОБА_1 оскільки останнім не доведено підстав його позову.
Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують. 
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" N 2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10.02.2010 року, заява №4909/04).
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржником норм права, та незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, яким судом надано належну правову оцінку, також фактично зводяться до переоцінки доказів наданої судом першої інстанції без посилення на обставини, які не були враховані під час вирішення цієї справи. 
Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення судом справи.
За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, з мотивів наведених у скарзі.
У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 13 травня 2024 року залишити без змін.
Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Головуючий                                                                 Ю.П. Лозко

Судді:                                                                         В.В. Кострицький

                                                                               М.В. Назарова