ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" січня 2026 р. Справа № 914/1770/25

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:
Головуючого (судді-доповідача) Якімець Г.Г.,
Суддів: Бойко С.М., Бонк Т.Б.,
за участю секретаря судового засідання Шатан Т.О.,

та представників:
від позивача – не з`явився
від відповідача (скаржника) – Антонів Н.С.

розглянувши апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю “Євроасфальт” від 13 жовтня 2025 року та від 27 жовтня 2025 року
на рішення Господарського суду Львівської області від 17 вересня 2025 року (повний текст підписано 22.09.2025), суддя Матвіїв Р.І.
та на додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 06 жовтня 2025 року, суддя Матвіїв Р.І.
у справі № 914/1770/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “ТІП-Транс”, м. Стрий, Львівська область
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю “Євроасфальт”, м. Стрий, Львівська область
про стягнення 1 735 517,17 грн

встановив:
04 червня 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ТІП-Транс» звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до відповідача – Товариства з обмеженою відповідальністю «Євроасфальт» про стягнення 1 735 517,17 грн, з яких: 847 105,46 грн – основного боргу, 154 460,54 грн – інфляційних втрат, 61 723,82 грн – 3% річних та 672 227,35 грн – пені.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 17 вересня 2025 року у справі № 914/1770/25 позовні вимоги задоволено частково: присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євроасфальт» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТІП-Транс» 847 105,46 грн - основного боргу, 514 265,38 грн - пені, 61 181,72 грн - 3% річних, 154 460,54 грн - інфляційних втрат. У задоволенні позовної вимоги про стягнення 542,10 грн - 3% річних та 157 961,97 грн - пені відмовлено. Здійснено розподіл судового збору: присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 18 924,16 грн.
Рішення суду мотивоване тим, що оскільки позивач здійснив поставку товару за відсутності передоплати, як погоджено сторонами у п.2.1 договору, а відповідач прийняв відповідний товар та підписав видаткові накладні, з моменту прийняття товару у відповідача виник обов`язок оплати вартості поставленого товару. Як встановив суд, відповідач здійснив часткову оплату поставленого товару на загальну суму 4 062 816,16 грн, при цьому, позивач зараховував здійснені відповідачем оплати за поставлений товар в рахунок видаткових накладних в порядку черговості, тобто кожну наступну оплату в рахунок погашення найдавнішої заборгованості, а різниця між вартістю поставленого позивачем і оплаченого відповідачем товару становить 847 105,46 грн, що є сумою основного боргу, заявленого до стягнення. Поряд з цим, здійснивши перерахунок заявлених до стягнення 3% річних, інфляційних втрат та пені у визначені судом періоди існування заборгованості з урахуванням часткових оплат відповідача, суд врахував, зокрема те, що: починаючи з 01.07.2023 застосовується обмеження періоду нарахування пені (в межах шести місяців) за відсутності погодження сторонами у договорі іншого періоду нарахування, як визначено у ч.6 ст.232 ГК України; за наслідком аналізу погоджених сторонами умов п.4.3 договору суд встановив, що сторони не визначили інший період нарахування пені, аніж встановлений ч.6 ст.232 ГК України; при визначенні кінцевого дня строку виконання обов`язку з оплати вартості поставленого товару суд урахував ч.5 ст.254 ЦК України: коли останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день. Водночас суд зауважив, що за наслідком перерахунку розмір інфляційних втрат є більшим, аніж заявлено до стягнення, тому вимога про стягнення інфляційних втрат підлягає задоволенню у заявленому позивачем розмірі. Щодо заяви відповідача про сплив позовної давності, суд зазначив, що до спірних відносин щодо стягнення боргу з оплати вартості поставленого у 2023-2024 році товару позовна давність не застосовується, зважаючи на п.п.12 та 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
Додатковим рішенням Господарського суду Львівської області від 06 жовтня 2025 року у справі № 914/1770/25 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ТІП-Транс» про ухвалення додаткового рішення задоволено частково; присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євроасфальт» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТІП-Транс» 90 211,97 грн – витрат на професійну правничу допомогу.
Надаючи оцінку заявленому позивачем до відшкодування розміру витрат на професійну правничу допомогу суд зазначив, що справа розглядалась у порядку загального позовного провадження з урахуванням предмета спору про стягнення 1 735 517,17 грн боргу за договором поставки, а також характеру спірних правовідносин; відповідач брав участь у судових засіданнях, заперечував проти заявлених позовних вимог; заявленого позивачем до відшкодування розміру витрат на професійну правничу допомогу відповідач не заперечив. Суд зазначив, що до складу витрат позивача на професійну правничу допомогу також правомірно включено суму «гонорару успіху» в розмірі 5% від ціни позову, що становить 86 775,86 грн. Відтак, суд дійшов висновку, що розмір описаних та погоджених сторонами в актах наданих послуг від 10.06.2025 та 22.09.2025 витрат є співмірним зі складністю справи, процесом її розгляду та суттю виконаної роботи, а тому, заявлена до стягнення позивачем сума витрат на правову допомогу відповідає критеріям фактичності, реальності, розумності, обґрунтованості та необхідності в межах справи, що розглядалась судом, у зв`язку з чим, понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу підлягають відшкодуванню позивачу відповідачем пропорційно до задоволених позовних вимог (90,87%) у розмірі 90 211,97 грн.
Частково не погоджуючись з рішенням та з додатковим рішенням місцевого господарського суду, відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Євроасфальт» звернувся до Західного апеляційного господарського суду з апеляційними скаргами, в яких просить скасувати: рішення Господарського суду Львівської області від 17 вересня 2025 року у справі № 914/1770/25 в частині стягнення 514 265,38 грн – пені, 61 181,72 грн – 3% річних, 154 460,54 грн – інфляційних втрат та ухвалити в цій частині нове про відмову в позові. Також апелянт просить скасувати додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 06 жовтня 2025 року у справі № 914/1770/25 в частині стягнення 90 211,97 грн – витрат на професійну правничу допомогу і провести справедливий та законний розподіл судових витрат з їх покладенням на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Зокрема, апелянт зазначає, що штрафні санкції до відповідача не можуть застосовуватися, оскільки основна умова поставки (щодо попередньої оплати) формально не була виконана. Наголошує, що у разі нездійснення покупцем попередньої оплати товару, зобов`язання продавця щодо поставки товару не виникає, а здійснення ним на свій ризик поставки товару без попередньої оплати, не надає продавцю права вимагати оплати такого товару. Також зазначає, що умовами договору не встановлено конкретний строк виконання відповідачем зобов`язання зі сплати попередньої оплати, відтак, вважає, що у спірному випадку підлягають застосуванню положення ст.530 ЦК України, водночас, до моменту подання позову відповідач не отримував від позивача жодної вимоги щодо оплати заборгованості за договором.
Щодо додаткового рішення, апелянт вказує, що у позовній заяві позивач зазначав орієнтовний розмір витрат на правову допомогу в сумі 20 000 грн, при цьому, ані в позовній заяві, ані в будь-якому іншому документі до моменту проголошення основного рішення суду позивачем не вказувалось про «гонорар успіху». Посилаючись на положення ч.6 ст.129 ГПК України, вважає безпідставним задоволення заяви позивача в цій частині.
Відзиви на апеляційні скарги від позивача до суду не надходили.
Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч.3 ст.263 ГПК України).

Представник відповідача (скаржника) в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги, просив такі задоволити у повному обсязі: скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 17 вересня 2025 року у справі № 914/1770/25 в частині стягнення 514 265,38 грн – пені, 61 181,72 грн – 3% річних, 154 460,54 грн – інфляційних втрат та ухвалити в цій частині нове про відмову в позові, а також скасувати додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 06 жовтня 2025 року у справі № 914/1770/25 в частині стягнення 90 211,97 грн – витрат на професійну правничу допомогу, з підстав, наведених в апеляційних скаргах.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч.12 ст.270 ГПК України).
Оскільки явка представника позивача в судове засідання не визнавалася обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за його відсутності.

Західний апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення представника відповідача, розглянувши доводи апеляційних скарг та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга на основне рішення не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга на додаткове рішення підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного:
Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 04 травня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТІП-Транс» (в тексті договору – постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Євроасфальт» (в тексті договору – покупець) укладено договір поставки № 235, предметом якого є передача у власність покупця та відповідно прийняття покупцем і оплата щебневої продукції за ціною, вказаною у видаткових накладних та на умовах цього договору.
Згідно з п.2.1 Договору розрахунки здійснюються у безготівковому порядку шляхом попереднього перерахування покупцем грошових коштів у розмірі 100% вартості партії товару на поточний рахунок постачальника.
Відповідно до п.2.4 Договору покупець вважається боржником постачальника у випадку нездійснення розрахунку з постачальником згідно з п.2.1 чинного договору або здійснення неповного розрахунку за отриманий товар.
У п.4.3 Договору сторони погодили, що сторона, яка порушила грошове зобов`язання згідно чинного договору, зобов`язана сплатити на користь іншої сторони пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який нараховується пеня, від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу.
Судом встановлено, що позивач здійснив поставку товару відповідачу на загальну суму 4 909 921,62 грн, що підтверджується видатковими накладними, копії яких містяться у матеріалах справи.
Як вбачається з листа відповідача від 03.08.2023, останній просив згідно з платіжним дорученням № 186 від 03.08.2023 в сумі 500 000 грн вважати правильним призначення: «оплата за щебінь згідно з договором поставки № 25 від 03.05.20178 в сумі 37 183, 84 грн з ПДВ» та «оплата за щебінь згідно з договором поставки №235 від 04.05.2023 в сумі 462 816, 16 грн з ПДВ».
Згідно з виписками по особовому рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю «ТІП-Транс» відповідач здійснив оплати на загальну суму 4 062 816,16 грн, відтак, заборгованість відповідача за поставлений товар становить 847 105,46 грн.
У червні 2025 року ТОВ «ТІП-Транс» звернулося до суду з цим позовом про стягнення з ТОВ «Євроасфальт» 847 105,46 грн – основного боргу, 672 227,35 грн – пені, 154 460,54 грн – інфляційних втрат та 61 723,82 грн – 3% річних.

Як зазначалося вище, рішенням суду першої інстанції позовні вимоги задоволено частково: присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 847 105,46 грн - основного боргу, 514 265,38 грн - пені, 154 460,54 грн - інфляційних втрат та 61 181,72 грн - 3% річних; у задоволенні позовної вимоги про стягнення 157 961,97 грн - пені та 542,10 грн - 3% річних суд відмовив.
Відповідач оскаржив рішення суду першої інстанції в частині стягнення 514 265,38 грн - пені, 154 460,54 грн - інфляційних втрат та 61 181,72 грн - 3% річних.
Згідно з ч.1 ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.
Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, а у відповідності до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч.ч.1, 2 ст.712 ЦК України).
В силу ч.1 ст.692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до ст.530 Цивільного кодексу України. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення ст.538 Цивільного кодексу України (ч.1 ст.693 Цивільного кодексу України).
В силу ч.1 ст.538 ЦК України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання.
Правилами зустрічного виконання зобов`язання, встановленими ст.538 Цивільного кодексу України, передбачено одночасне виконання кожною із сторін свого обов`язку. Якщо зустрічне виконання обов`язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов`язку, друга сторона повинна виконати свій обов`язок (ч.4 ст.538 ЦК України).
Так, судом встановлено, що покупець (відповідач) прийняв поставлений позивачем товар без будь-яких зауважень щодо відсутності попередньої оплати товару, підписавши видаткові накладні, відтак, з моменту прийняття товару у відповідача виник обов`язок оплатити вартість поставленого товару.
Крім цього, статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.2 ст.612 ЦК України).
Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно з ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, серед іншого, неустойкою.
Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
У ч.6 ст.231 ГК України (чинного на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч.6 ст.232 ГК України)
У п.4.3 Договору сторони погодили, що сторона, яка порушила грошове зобов`язання згідно чинного договору, зобов`язана сплатити на користь іншої сторони пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який нараховується пеня, від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу.
Перевіривши розрахунки позивача та місцевого господарського суду (які викладено в оскаржуваному рішенні), колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про підставність та обґрунтованість позовних вимог про стягнення 514 265,38 грн - пені, 61 181,72 грн - 3% річних, 154 460,54 грн - інфляційних втрат.
Водночас, скаржником наведені суми не спростовано, а доводи апеляційної скарги про те, що у спірному випадку не настав строк оплати товару спростовані як у рішенні суду першої інстанції так і судом вище.
Зважаючи на прийняття від позивача товару без будь-яких зауважень без здійсненої відповідачем попередньої оплати, у останнього виникло зустрічне зобов`язання щодо оплати такого товару без необхідності пред`явлення додаткової вимоги з боку постачальника.
Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 ГПК України).
Враховуючи все наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 847 105,46 грн - основного боргу, 514 265,38 грн - пені, 61 181,72 грн - 3% річних, 154 460,54 грн - інфляційних втрат.
Відповідно до ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (ч.1 ст.275 ГПК України).
Статтею 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення основного рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційної скарги відповідача – без задоволення.

Щодо апеляційної скарги відповідача на додаткове рішення суду, колегія суддів зазначає наступне:
Як зазначалося вище, додатковим рішенням суду першої інстанції заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ТІП-Транс» про ухвалення додаткового рішення задоволено частково: присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 90 211,97 грн – витрат на професійну правничу допомогу.
Так, згідно з ч.8 ст.129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Статтею 221 ГПК України встановлено, що якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною першою цієї статті, суд вирішує питання про судові витрати без повідомлення учасників справи. Якщо суд вважатиме за необхідне, для вирішення питання про судові витрати він може призначити судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 244 цього Кодексу.
За змістом статті 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення, а в разі якщо суд вирішує лише питання про судові витрати - без повідомлення учасників справи. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви. Додаткове рішення або ухвала про відмову в прийнятті додаткового рішення можуть бути оскаржені.
Так у позовній заяві позивач визначив орієнтовний розмір витрат на правову допомогу в сумі 20 000 грн.
02 вересня 2025 року позивач подав до суду першої інстанції клопотання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5 000 грн.
До вказаного клопотання позивач долучив договір № 02/01/2025/Т про надання правової (правничої) допомоги від 02 січня 2025 року, укладений ТОВ «ТІП-Транс» та Адвокатським об`єднанням «Паритет Права»; додаткову угоду № 3 від 02 червня 2025 року до вказаного договору; акт виконаних робіт від 10 червня 2025 року на суму 5 000 грн; платіжну інструкцію № 976 від 29 липня 2025 року на суму 5 000 грн.
В судовому засіданні 17 вересня 2025 року представник позивача повідомив суд, що докази понесення витрат на професійну правничу допомогу додатково будуть подані упродовж 5 днів після ухвалення рішення суду.
22 вересня 2025 року представник позивача звернувся до місцевого господарського суду з заявою про ухвалення додаткового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача 99 275,86 грн - витрат на професійну правничу допомогу.
До вказаної заяви, окрім долучених до клопотання поданого раніше, позивачем долучено акт виконаних робіт від 19 вересня 2025 року на суму 94 275,86 грн.
Згідно з п.3.1 договору № 02/01/2025/Т від 02 січня 2025 року оплата правової допомоги (гонорару) здійснюється за домовленістю сторін та визначається в додатку (додатках) до цього договору.
У відповідності до додаткової угоди № 3 від 02 червня 2025 року сторонами узгоджено наступний обсяг юридичних послуг: правовий супровід інтересів замовника у Господарському суді Львівської області щодо справи за позовом ТОВ «ТІП-Транс» до ТОВ «Євроасфальт» про стягнення заборгованості по договору поставки № 235 від 04.05.2023 (що серед іншого включає: консультування замовника стосовно справи, ознайомлення з матеріалами справи, розробку правової позиції у справі, підготовку позовної заяви та інших необхідних документів, представництво в судових засіданнях).
Пунктом 2 додаткової угоди № 3 від 02 червня 2025 року сторони погодили, що надання правової допомоги (юридичних послуг) виконавцем замовнику та її оплата буде відбуватися на наступних умовах:
- послуги по підготовці та подачі позовної заяви до Господарського суду Львівської області, збору та аналізу доказів по підготовці та подачі до вказаного суду необхідних процесуальних документів (клопотань, інших документів), складає грошову суму в розмірі 5 000 грн без ПДВ і оплачується замовником протягом 3 банківських з дати виставлення рахунку;
- вартість послуг при безпосередній участі замовника в судовому засіданні з складає грошову суму в розмірі - 2 500 без ПДВ за 1 судове засідання і оплачується замовником протягом 3 банківських днів з дати судового засідання;
- «Гонорар успіху» становить 5% від суми позовних вимог і складає 86 775,86 грн без ПДВ і оплачується замовником протягом 5 днів з дати прийняття рішення на користь замовника.
Відповідно до акта виконаних робіт від 10 червня 2025 року виконавець виконав, а замовник прийняв роботу за договором про надання правової допомоги № 02/01/2025/Т від 02 січня 2025 року, а саме: послуги по підготовці та подачі позовної заяви до Господарського суду Львівської області за позовом ТОВ «ТІП-Транс» до ТОВ «Євроасфальт» про стягнення заборгованості по договору поставки № 235 від 04.05.2023 (що серед іншого включає консультування замовника стосовно справи, ознайомлення з матеріалами справи, розробку правової позиції у справі, підготовку позовної заяви та інших необхідних документів, представництво в судових засіданнях). Загальна вартість виконаних робіт складає 5 000 грн без ПДВ.
Згідно з актом виконаних робіт від 18 вересня 2025 року виконавець виконав, а замовник прийняв роботу, а сааме: участь адвоката в 3 судових засіданнях - 06.08.2025, 03.09.2025, 17.09.2025. Загальна вартість виконаних робіт складає 7 500 грн (3 х 2 500 грн); гонорар успіху складає 86 775,86 грн без ПДВ та сплачується протягом 10 днів після набрання рішенням законної сили.
Відтак, загальний розмір витрат на професійну правничу допомогу, які просив відшкодувати позивач становить 99 275,86 грн.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що такі витрати є співмірними зі складністю справи, процесом її розгляду та суттю виконаної роботи, сума таких витрат відповідає критеріям фактичності, реальності, розумності, обґрунтованості та необхідності в межах справи, що розглядалась судом. Відтак, врахувавши положення п.3 ч.4 ст.129 ГПК України та часткове задоволення позову, суд ухвалив відшкодувати позивачу за рахунок відповідача 90 211,97 грн – витрат на професійну правничу допомогу.
Згідно з ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ст.126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч.1).
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч.2 ст.126 ГПК України).
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4 ст. 126 ГПК України).
Відповідно до ст.1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги – це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Згідно з ст.19 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, в тому числі є: 1) надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; 2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характер; 6) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст.30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Згідно з ч.ч.6, 5 ст.126 ГПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Верховний Суд неодноразово вказував, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правничу допомогу.
Поряд з тим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (п.21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, п.5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18).
Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява №19336/04, §268).
У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§55).
Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. 
Усі понесені стороною витрати повинні оцінюватися з урахуванням критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін, а також співмірності.
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
При цьому, стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 24 січня 2022 року у справі № 911/2737/17).
Проаналізувавши надані адвокатом послуги під час розгляду справи місцевим господарським судом, колегія суддів звертає увагу на неспівмірність суми фіксованого гонорару (86 775,86 грн) зі складністю справи, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом.
Крім цього, згідно з ч.6 ст.129 ГПК України якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.
Судом встановлено, що у позовній заяві позивач визначив орієнтовний розмір витрат на правову допомогу в сумі 20 000 грн, при цьому, звертаючись до суду із заявою про стягнення з відповідача 99 275,86 грн – витрат на послуги адвоката, позивач не довів того, що він не міг передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку, викладеного у позовній заяві.
Дослідивши подані позивачем докази, які підтверджують понесення ним витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, оцінивши виконані адвокатом роботи (надані послуги), беручи до уваги предмет спору, кількість судових засідань, підготовлені адвокатом та подані суду документи, об`єм матеріалів справи, значення цього спору для сторін, виходячи із загальних засад цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності, принципу співмірності та розумності судових витрат, з урахуванням критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої фактичності та неминучості) та розумності їх розміру, пропорційності до предмета спору та обсягу наданих послуг, враховуючи, що для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору, апеляційний господарський суд дійшов висновку про обмеження розміру таких витрат до 17 500 грн (7 500 грн – за участь у судових засіданнях та 10 000 грн – за підготовку та подання позовної заяви та інших процесуальних документів у справі).
Згідно з ч.4 ст.129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи часткове задоволення позову та положення ст.129 ГПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 15 902,25 грн – у відшкодування судових витрат на професійну правову допомогу під час розгляду справи в суді першої інстанції.
Згідно з ст.275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Статтею 277 ГПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
У зв`язку з наведеним вище, колегія суддів дійшла висновку про: часткове задоволення апеляційної скарги відповідача та зміну додаткового рішення, шляхом викладення мотивувальної частини рішення в редакції цієї постанови та викладення пункту 2 резолютивної частини додаткового рішення в наступній редакції: «Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євроасфальт» (82400, Львівська обл., місто Стрий, вулиця Підзамче, будинок 36, ідентифікаційний код юридичної особи 36262023) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТІП-Транс» (82400, Львівська обл., місто Стрий, вулиця С. Бандери, будинок 52, квартира 2, ідентифікаційний код 40807713) 15 902,25 грн – витрат на професійну правничу допомогу.».
Судовий збір за подання апеляційної скарги на основне рішення суду першої інстанції, у відповідності до ст.129 ГПК України, покладається на скаржника.
Керуючись ст.ст.123, 126, 129, 236, 244, 270, 275, 276, 277, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд,
ухвалив:
Рішення Господарського суду Львівської області від 17 вересня 2025 року у справі № 914/1770/25 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Євроасфальт» від 13 жовтня 2025 року – без задоволення.
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Євроасфальт» від 27 жовтня 2025 року задоволити частково.
Додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 06 жовтня 2025 року у справі № 914/1770/25 змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
Пункт 2 резолютивної частини додаткового рішення викласти в наступній редакції:
«Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євроасфальт» (82400, Львівська обл., місто Стрий, вулиця Підзамче, будинок 36, ідентифікаційний код юридичної особи 36262023) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТІП-Транс» (82400, Львівська обл., місто Стрий, вулиця С. Бандери, будинок 52, квартира 2, ідентифікаційний код 40807713) 15 902,25 грн – витрат на професійну правничу допомогу.».
На виконання постанови видати наказ.
Матеріали справи № 914/1770/25 повернути до Господарського суду Львівської області.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку у відповідності до вимог ст.ст.286-291 ГПК України.

Повну постанову складено 02 лютого 2026 року

Головуючий (суддя-доповідач) Якімець Г.Г. 

Суддя Бойко С.М.

Суддя Бонк Т.Б.