ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
26 листопада 2025 року
м. Київ
 
справа № 759/13005/24
провадження № 61-8253св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Ситнік О. М.
суддів: Ігнатенка В. М., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Фаловської І. М.,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 27 травня 2025 року в складі колегії суддів Березовенко Р. В.,  Лапчевської О. Ф.,                     Мостової Г. І.
 
в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Урожай Дистрибьюшн» про стягнення заробітної плати та
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про стягнення заробітної плати, у якому просила стягнути з відповідача нараховану, але невиплачену за період з 01 квітня 2022 року до 27 березня 2024 року заробітну плату в розмірі 519 809,12 грн, вихідну допомогу при звільненні в розмірі 65 235,00 грн, компенсацію невикористаної відпустки в розмірі 39 838,00 грн; визнати неправомірною бездіяльність відповідача як податкового агента щодо нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період роботи з 01 квітня 2022 року до 27 березня 2024 року та зобов`язати нарахувати такий внесок.  
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
02 вересня 2024 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва позовну заяву ОСОБА_1 повернуто заявниці з підстав несплати судового збору. 
Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду.
07 листопада 2024 року ухвалою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк на усунення недоліків.
17 грудня 2024 року ОСОБА_1 подала до апеляційного суду заяви про роз`яснення ухвали від 07 листопада 2024 року та про відвід суду.
20 грудня 2024 року ухвалою Київського апеляційного суду відвід судді Березовенко Р. В. визнано необґрунтованим, заяву передано для автоматизованого розподілу з метою визначення судді, який не входить до складу суду, для вирішення питання про відвід.
25 грудня 2024 року ухвалою Київського апеляційного суду в задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді відмовлено.
06 січня 2025 року ухвалою Київського апеляційного суду в задоволенні заяви ОСОБА_1 про роз`яснення ухвали Київського апеляційного суду                              від 07 листопада 2024 року відмовлено. У задоволенні клопотання                          ОСОБА_1 про звільнення її від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва                              від 02 вересня 2024 року - відмовлено. Продовжено строк для усунення недоліків апеляційної скарги.
27 травня 2025 року ухвалою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва                     від 02 вересня 2024 року повернуто заявниці з підстав несплати судового збору. 
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що ухвалою Київського апеляційного суду від 06 січня 2025 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні клопотання про звільнення її від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва  від 02 вересня 2024 року. Згідно з супровідним листом Київського апеляційного суду від 07 січня                         2025 року ухвала Київського апеляційного суду від 06 січня 2025 року була направлена заявниці на поштову адресу, зазначену в апеляційній скарзі. Як вбачається зі змісту поштового рекомендованого повідомлення                                      № 0610239232682, роздруківки з трекінгу відправлення з сайту «Укрпошта» копія ухвали Київського апеляційного суду від 06 січня 2025 року вручена одержувачу 30 березня 2025 року. Протягом відведеного строку заявниця недоліки апеляційної скарги (сплата судового збору) не усунула, з відповідною заявою до суду не звернулася.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
30 червня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Київського апеляційного суду від 27 травня                     2025 року, в якій просить її скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції залишив поза увагою те, що в апеляційній скарзі вона просила звільнити її від сплати судового збору, оскільки сума є неспіврозмірною з її фінансовим становищем, про що додала відповідні докази. Однак апеляційний суд в ухвалі від 07 листопада                 2024 року відмовив у задоволенні цього клопотання як необґрунтованого. Водночас не навів жодної норми закону, якою керувався, змусив її заплатити судовий збір за наявності законних підстав бути звільненою від його сплати на підставі довідки про доходи, чим порушив статті 3, 8, 19, 22, 55 Конституції України. Окрім цього ухвала Київського апеляційного суду від 06 січня 2025 року на адресу заявниці не надсилалася, посилання в оскаржуваному судовому рішенні на поштове рекомендоване повідомлення про вручення листа зі штрих-кодовим ідентифікатором № 0610239232682 є безпідставним, оскільки цим поштовим відправленням заявниці було відправлено ухвалу Київського апеляційного суду від 20 грудня 2024 року, у зв`язку з чим апеляційний суд не міг виснувати, що заявницею не були виконані вимоги суду про усунення недоліків апеляційної скарги. Судприйняв передчасне рішення про повернення її апеляційної скарги через не усунення недоліків, чим позбавив її права на судовий захист та справедливий суд, гарантованих статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція).
Вона заявляла судді Березовенко Р. В. відвід, який визнано необґрунтованим. З цих підстав суддя мала заявити самовідвід, або усунути сумніви в її упередженості. Ухвали про вирішення питання про відвід суді не надсилалися їй рекомендованим повідомленням. 
Позиція інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надходив. 
Позиція Верховного Суду 
Касаційне провадження в справі відкрито з підстав, передбачених частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України. 
Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку та ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.
 
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та виснував, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно з пунктом 8 частини другої статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Згідно з пунктом 3 частини четвертої та частиною п`ятою статті 356 ЦПК України до апеляційної скарги додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону. Якщо апеляційна скарга подається особою, звільненою від сплати судового збору відповідно до закону, у ній зазначаються підстави звільнення від сплати судового збору.
Апеляційний суд повернув апеляційну скаргу   ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 02 вересня 2024 року  з підстав несплати судового збору в розмірі 605,60 грн та відсутності підстав для звільнення від його сплати. 
Верховний Суд не погоджується з наведеними висновками, з огляду на таке. 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України  від 08 липня                     2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (далі - Закон про судовий збір) від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.
Конституційний Суд України в Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 зазначив, що винагорода за виконану працівником роботу є джерелом його існування та має забезпечувати для нього достатній, гідний життєвий рівень. Це визначає обов`язок держави створювати належні умови для реалізації громадянами права на працю, оптимізації балансу інтересів сторін трудових відносин, зокрема, шляхом державного регулювання оплати праці. 
У контексті державного регулювання оплати працічинне національне законодавство закріплює правові гарантії дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему установлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, спрямованих на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.
Відповідно до частини першої статті 44 Кодексу законів про працю (далі - КЗпП) Українипри припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40, пункті 6 частини першої статті 41 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника або невжиття заходів щодо його припинення (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках                  у разі припинення трудового договору з не залежних від працівника обставин. Основним завданням вихідної допомоги є матеріальне забезпечення звільненого працівника в період пошуку ним нової роботи.
Також у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 83 КЗпП України). 
Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. 
У Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року 
№ 8-рп/2013 зазначено, що під заробітною платою, яка належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Конституційний Суд України керувався тим, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці» є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.
Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня                        2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя. 
Пунктом 1.3 розділу 1 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 
2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня                      2004 року за № 114/8713 (далі - Інструкція № 114/8713) передбачено, що для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.
За пунктом 2.2 розділу 2 Інструкції № 114/8713 фонд додаткової заробітної плати включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні   виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. 
Відповідно до підпункту 2.2.12 пункту 2.2 розділу 2 Інструкції № 114/8713 до фонду додаткової заробітної плати включається оплата за невідпрацьований час: оплата, а також суми грошових компенсацій у разі невикористання  щорічних  (основної  та  додаткових)  відпусток. 
Верховний Суд у постанові від 04 квітня 2023 року в справі 640/8348/21 (провадження № К/990/34222/22) зробив висновок про те, що спір в частині ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки, на яку працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, стосується належної працівнику заробітної плати. 
Аналіз наведених міжнародних норм та норм чинного законодавства з урахуванням положень Рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 дає підстави для висновку, що до «усіх виплат» (крім заробітної плати в прямому значенні) належить виплата вихідної допомоги і компенсація за невикористані дні відпустки. 
Такі висновки містять постанови Верховного Суду від 13 березня 2024 року  в справі № 127/2697/23, від 05 серпня 2025 року в cправі № 921/600/23 та                          від 04 квітня 2023 року в справі 640/8348/21 (провадження № К/990/34222/22). 
ОСОБА_1 у позовній заяві просила стягнути з відповідача нараховану, але не виплачену за період з 01 квітня 2022 року до 27 березня 2024 року заробітну плату в розмірі 519 809,12 грн, вихідну допомогу при звільненні в розмірі 65 235,00 грн, компенсацію невикористаної відпустки в розмірі 39 838,00 грн; визнати неправомірною бездіяльність відповідача як податкового агента щодо нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період роботи з 01 квітня 2022 року до 27 березня 2024 року та зобов`язати нарахувати такий внесок з невиплачених сум заробітної плати, вихідної допомоги й компенсації невикористаної відпустки. 
Очевидним є те, що спір у справі стосується оплати праці позивачки, тому воназвільнена від сплати судового збору відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону про судовий збір.
Тобто питання про наявність підстав звільнення  ОСОБА_1 від сплати судового збору не потребувало вирішення з урахуванням дії прямої норми Закону про судовий збір.
Суд апеляційної інстанції не урахував правовий статус позивачки, яка в силу Закону про судовий збір має можливість звернутись за захистом своїх прав без сплати судового збору.
Апеляційний суд також не врахував, що позивачка в апеляційному порядку оскаржує ухвалу суду першої інстанції про повернення її позовної заяви з підстав несплати судового збору. 
Крім того, судова кореспонденція (копії ухвал про залишення апеляційної скарги без руху, про відмову у звільненні від сплати судового збору, про визнання відводу необґрунтованим, про повернення апеляційної скарги тощо) надсилається учасникам справи у порядку, визначеномустаттею 272ЦПК України. 
Відповідно до статті 272 ЦПК України копії повного судового рішення вручаються учасникам справи, які були присутні у судовому засіданні, негайно після проголошення такого рішення. У разі проголошення тільки скороченого (вступної та резолютивної частин) судового рішення, учасникам справи, які були присутні у судовому засіданні, за їхньою заявою негайно після його проголошення видаються копії скороченого судового рішення. У разі проголошення в судовому засіданні скороченого рішення суд надсилає учасникам справи копію повного судового рішення протягом двох днів з дня його складення в електронній формі у порядку, встановленому законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Матеріали справи не містять жодного рекомендованого листа з повідомленням про вручення, що свідчив би про надсилання й отримання ОСОБА_1 , зокрема, копій ухвал апеляційного суду від 07 листопада 2024 року, від 20 грудня 2024 року, від 25 грудня 2024 року, від 06 січня 2025 року та навіть оскаржуваної ухвали від 27 травня 2025 року. 
Доказів того, що міське відділення Укрпошти № 84205 за адресою: Краматорський р-н, Донецька обл., м. Дружківка, вул. Соборна, 20 не функціонує за призначенням, у матеріалах справи немає.
Отже, суд апеляційної інстанції помилково залишив апеляційну скаргу без руху з підстав ненадання суду документа про сплату судового збору та в подальшому повернув апеляційну скаргу заявниці.
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Виходячи з конструкції частини першої статті 6 Конвенції, можна зробити висновок, що в ній закріплено такі елементи права на судовий захист: 1) право на розгляд справи; 2) справедливість судового розгляду; 3) публічність розгляду справи та проголошення рішення; 4) розумний строк розгляду справи; 5) розгляд справи судом, встановленим законом; 6) незалежність і безсторонність суду. Право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом.
Особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження. 
Принцип справедливості судового розгляду в окремих рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо.
ЄСПЛ зауважував, що:
відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції «право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE, 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року);
згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції та практики ЄСПЛ, сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету (KREUZ v. POLAND, № 28249/95, § 59, ЄСПЛ,                          від 19 червня 2001 року, пункт 54);
внутрішньодержавним судам під часзастосуванняпроцесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника під час подання позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110-111, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року);
процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, № 19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
Незаконна вимога сплати судового збору від особи, що звільнена від такого обов`язку законом, є перешкодою в доступі до правосуддя, а відтак -  порушенням статті 6 Конвенції.  Суд має забезпечити право особи на справедливий суд (справедливу судову процедуру). Дотримання цивільного процесуального закону є гарантією прав особи у цивільному судочинстві та виконання судом його завдання. 
Судами порушено права позивачки на справедливий суд як складовий елемент принципу верховенства права.
З огляду на те, що оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції позбавляє права на апеляційне оскарження судового рішення і, як наслідок, незаконно перешкоджає подальшому руху судової справи, то вона підлягає скасуванню.
Стосовно відводу судді Березовенко Р. В. необхідно зазначити таке. 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою.
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є обставини, що викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді.
Відповідно до частини четвертої статті 36 ЦПК України незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання, не може бути підставою для відводу.
Суд, встановлений законом (законний суд), є необхідним інституційним елементом справедливого правосуддя в тому розумінні, яке цьому поняттю надає стаття 6 Конвенції. Лише такий суд, керуючись правовими засадами та за встановленою законом процедурою, є компетентним здійснювати правосуддя.
ЄСПЛ вказав, що наявність безсторонності відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. Стосовно суб`єктивного критерію, особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного. Стосовно об`єктивного критерію, то це означає, що під час вирішення того, чи є у цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним же є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими (рішення в справі «Білуха проти України»,                                     № 33949/02, § 49-52, від 09 листопада 2006 року).
ОСОБА_1 заяву про відвід судді Березовенко Р. В. обґрунтовувала тим, що в апеляційній скарзі просила суд звільнити її від сплати судового збору, а суддя знехтувала її правами, оскільки питання про звільнення від сплати судового збору за її клопотанням фактично не вирішила в ухвалі від 07 листопада                   2024 року. 
Верховний Суд висновує про відсутність підстав для висновку про необ`єктивність та упередженість судді апеляційного суду Березовенко Р. В. згідно зі статтею 36 ЦПК України, з огляду на оціночний характер таких тверджень  ОСОБА_1 та відсутність доказів фактичної упередженості судді. 
Незгода позивачки із процесуальними діями, рішеннями суду, що прийняті в межах його повноважень, реалізованих згідно з вимогами процесуального закону, не може слугувати підставою для його відводу та свідчити про наявність сумнівів у неупередженості судді-доповідача в апеляційному суді. 
Верховний Суд керується тим, що необґрунтоване усунення судді від участі в розгляді певної справи є порушенням права на справедливий суд, як і незадоволення обґрунтованої заяви про відвід судді. Учасники справи не можуть використовувати інститут відводу судді з метою схиляння суду до ухвалення бажаного для них процесуального рішення.
Заявлений позивачкою відвід розглянутий та умотивований відповідно до вимог процесуального закону. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Пунктом 2 частини першої статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема, за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
Згідно із частиною шостою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
Оскільки суд апеляційної інстанції допустив порушення норм процесуального права, ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції. 
Керуючись статтями 389, 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
УхвалуКиївського апеляційного суду від 27 травня 2025 року скасувати, справу передати до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                          О. М. Ситнік
                                                                                                                      В. М. Ігнатенко
                                                                                                                 І. В. Литвиненко
                                                                                                                 Є. В. Петров
                                                                                                                      І. М. Фаловська