ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 грудня 2025 р. 	Справа № 480/1345/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Русанової В.Б.,
Суддів: Бегунца А.О. ,  П`янової Я.В. ,
          розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Міністерства у справах ветеранів України на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 23.07.2025 (головуючий суддя І інстанції: І.Г. Шевченко) у справі №480/1345/25
за позовом        ОСОБА_1  
до       Міністерства у справах ветеранів України в особі Міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера                             
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту – ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом, в якому просив суд: 
- визнати протиправним та скасувати рішення Міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб відповідно до Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту” (далі по тексту – Міжвідомча комісія) від 12.12.2024 №15/111/13/2, яким йому відмовлено у наданні статусу учасника бойових дій;
- визнати позивача особою яка приймала безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України;
- зобов`язати Міжвідомчу комісію повторно розглянути заяву позивача про надання статусу учасника бойових дій та за результатом її розгляду прийняти рішення про надання йому статусу учасника бойових дій.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 24.07.2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Міжвідомчої комісії від 12.12.2024 №15/ІІІ/13/2 про відмову позивачу у наданні статусу учасника бойових дій.
Зобов`язано Міжвідомчу комісію повторно розглянути заяву позивача  про надання статусу учасника бойових дій, та прийняти рішення з урахуванням висновків суду.
Стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства у справах ветеранів України судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1 211,20 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000,00 грн.
Міністерство у справах ветеранів України, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду  обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати  рішення в частині задоволення позову  та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в цій частині. 
В обґрунтування вимог скарги зазначає, що суд дійшов помилкового висновку щодо порушення Міжвідомчою комісією порядку розгляду заяви про надання статусу учасника бойових дій, оскільки не врахував, що остання діяла відповідно до вимог чинного законодавства, мала право, а не обов`язок, здійснювати додаткові перевірки, і фактично вжила належних заходів для уточнення обставин справи. 
Зібрані матеріали, зокрема офіційна відповідь ГУНП, підтверджують відсутність у позивача необхідних документів, передбачених Порядком №413, що є законною підставою для відмови у наданні статусу.
Надані позивачем документи (довідки) помилково визнані судом першої інстанції достатніми для можливості надання йому статусу учасника бойових дій, у зв`язку з чим висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи. 
Окрім того,  зазначає, що Міжвідомча комісія є окремим суб`єктом владних повноважень, який наділений окремими від Міністерства у справах ветеранів дискреційними повноваженнями, і суд першої інстанції неправомірно їх ототожнив. 
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено склад колегії суддів: Русанова В.Б. - головуючий суддя,  судді: Бегунц  А.О.,   Калиновський В.А.
У зв`язку із звільненням судді ОСОБА_2 на підставі заяви про відставку, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено склад колегії суддів: Русанова В.Б. - головуючий суддя,  судді: Бегунц  А.О., П`янова Я.В.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на те, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо протиправності  рішення Міжвідомчої комісії та правомірно зобов`язав скаржника повторно розглянути заяву позивача, просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. 
Окрім того, позивач просив вирішити питання про стягнення зі скаржника на його користь витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 4000,00 грн.
Відповідно до ч.1 ст.308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що позивач є бійцем добровольчого загону «СОВА» Сумської обласної ветеранської організації ГО “Асоціація ветеранів МВС України”, що підтверджується копією посвідчення (а.с.41).
11.06.2024 позивач звернувся до Міжвідомчої комісії із заявою про надання йому статусу учасника бойових дій відповідно до пункту 25 ч.1 ст. 6 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” (т.1, а.с.107), надавши відповідні документи в підтвердження підстав для надання йому такого статусу (а.с.107-109, 24-41).
Рішенням  №15/III/13/2 від 12.12.2024 Міжвідомчою комісією відмовлено позивачу в наданні статусу учасника бойових дій у зв`язку з відсутністю правових підстав  відповідно до п.21 ч.1 ст.6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (т.1, а.с.22).
Позивач, не погодившись з вищевказаним рішенням відповідача, звернувся з позовом до суду. 
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що рішення відповідача є необґрунтованим та не може вважатись прийнятим з урахуванням всіх обставин, що мають значення для його прийняття, а тому скасував його та зобов`язав Міжвідомчу комісію повторно розглянути заяву позивача про надання йому статусу учасника бойових дій, з урахуванням висновків суду.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовий статус ветеранів війни визначається Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-XII (далі по тексту -  Закон України №3551-XII), який забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.
Згідно зі ст.5 Закону України №3551-XII учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
Приписами п.25 ч.1 ст.6 Закону України №3551-XII визначено, що учасниками бойових дій визнаються особи, які з 24 лютого по 25 березня 2022 року відповідно до Закону України "Про забезпечення участі цивільних осіб у захисті України" або у складі добровольчих формувань у взаємодії із Збройними Силами України, Міністерством внутрішніх справ України, Державною прикордонною службою України, Національною поліцією, Національною гвардією України, Службою безпеки України та іншими утвореними відповідно до закону військовими формуваннями та правоохоронними органами брали участь у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.
Рішення про надання статусу учасника бойових дій особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, приймається міжвідомчою комісією, утвореною центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері соціального захисту ветеранів війни, осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, постраждалих учасників Революції Гідності, членів сімей таких осіб і членів сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членів сімей загиблих (померлих) Захисників та Захисниць України.
Порядок надання статусу учасника бойових дій особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, категорії таких осіб, а також райони проведення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, визначаються Кабінетом Міністрів України. Порядок позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, зазначених в абзаці першому цього пункту, визначає Кабінет Міністрів України.
Підставою для надання статусу учасника бойових дій особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, є довідка, видана командиром (начальником) військової частини (органу, підрозділу) Збройних Сил України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції, Національної гвардії України, Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України та інших утворених відповідно до закону військових формувань чи правоохоронних органів, у взаємодії з якими особа сама або у складі добровольчого формування брала безпосередню участь у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, про період участі у таких заходах.
Форма такої довідки затверджена додатком 6 до Порядку надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 р. № 413 (далі по тексту - Порядок).
У разі відсутності такої довідки, відповідно до абз.6 п.25 ст.6 Закону України №3551-XII підставою для надання статусу учасника бойових дій зазначеним особам є документи, дані та інформація, вказана у абзацах сьомому, восьмому пункту 25 частини першої статті 6 Закону № 3551-XII, зокрема: свідчення (заява) не менше ніж трьох свідків (одним із яких є командир підрозділу, в зоні відповідальності якого перебувала особа або добровольче формування, у складі якого особа брала участь у здійсненні відповідних заходів) про період безпосередньої участі в здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах здійснення зазначених заходів.
До уваги беруться свідчення (заяви) осіб, підпис на яких засвідчений нотаріально, яким встановлено статус учасника бойових дій відповідно до абзацу першого пункту 19 частини першої цієї статті та/або статус особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пункту 11 частини другої статті 7 цього Закону та які мають документальне підтвердження своєї участі у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, за період, за який вони свідчать.
Наказом Міністерства у справах ветеранів України від 26.02.2021 №43 (чинний на час спірних правовідносин), затверджено Положення про міжвідомчу комісію з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб, відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (далі по тексту - Положення про міжвідомчу комісію), згідно якого, основними завданнями міжвідомчої комісії за обставин цього судового спору є, серед іншого, надання статусу учасника бойових особам, зазначеним в пунктах 21, 25 частини першої статті 6 Закону №3551-XII (підпункт 2 пункту 1 розділу ІІ).
Підстави для відмови Міжвідомчою комісією у наданні статусу учасника бойових дій унормовані п.5 розділу ІІ Положення про міжвідомчу комісію, згідно якого комісія відмовляє в наданні статусу учасника бойових дій у разі:
1) відсутності правових підстав для надання статусу учасника бойових дій;
2) відсутності документів, що містять достатні докази безпосередньої участі особи у виконанні завдань антитерористичної операції у районах її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України;
3) виявлення факту подання недостовірної інформації про участь в антитерористичній операції чи здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій та Луганській областях, у забезпеченні їх проведення, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України або подання недостовірних даних про особу;
4) виявлення факту підробки поданих документів;
5) наявності обвинувального вироку суду, який набрав законної сили, за вчинення особою умисного тяжкого або особливо тяжкого злочину в період участі в антитерористичній операції чи здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій та Луганській областях, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.
Судом встановлено, що позивач, маючи статус бійця добровольчого загону «СОВА» Сумської обласної ветеранської організації ГО “Асоціація ветеранів МВС України”, що підтверджується копією відповідного посвідчення (а.с.41) звернувся до відповідача із заявою про надання статусу учасника бойових дій.
Відмовляючи в надані вказаного статусу відповідачем зазначено про те, що додані позивачем до заяви нотаріальні свідчення ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5                   не можуть братись до уваги, оскільки у період, за який вони свідчать, вони не належали до військовослужбовців, а були членами добровольчого формування територіальної громади, що суперечить вимогам п.25 ч.1 ст.6 Закону №3551-XII. Також зазначено, що до Міністерства у справах ветеранів України надійшов лист Головного управління національної поліції в Сумській області про те, що станом на 01.12.2024, та за весь період збройної агресії російської федерації, довідки за формою згідно додатку 6 до Порядку не видавались жодній цивільній особі.
Надаючи правову оцінку вказаному рішенню, колегія суддів зазначає наступне. 
Так, п.2 розділу ІІ Положення про міжвідомчу комісію визначено, що Міжвідомча комісія має право, зокрема: 2) розглядати документи щодо надання статусу учасника бойових дій особам, зазначеним в підпункті 2 пункту 1 цього розділу, або позбавлення їх такого статусу, надіслані такими особами або командирами добровольчих формувань, у складі яких вони брали участь в антитерористичній операції, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України; 6) уточнювати інформацію про осіб, стосовно яких подано документи, заслуховувати пояснення цих осіб, свідків та представників державних органів; 7) приймати рішення про надання (відмову у наданні) статусу учасника бойових дій особам, зазначеним у підпунктах 1-3 пункту 1 цього розділу.
Пунктом 3 розділу III Положення про міжвідомчу комісію визначено, що міжвідомча комісія розглядає документи та у разі потреби уточнює інформацію про осіб, стосовно яких вони подані, заслуховує пояснення таких осіб, свідків, представників державних органів та у місячний строк із дня надходження документів (уточненої інформації) приймає рішення щодо надання (відмови у наданні) статусу учасника бойових дій, про що інформує комісії, підприємства, установи, організації або їх працівників, осіб, зазначених у "пунктах 21, 25 частини першої статті 6 Закону, за формою, наведеною в додатку 1 до цього Положення.
Аналіз наведених вище норм, вказує на наявність у Міжвідомчої комісії  повноважень на вчинення певних дій при вирішенні питання щодо надання особі статусу учасника бойових дій, у тому числі щодо уточнення інформації про осіб, стосовно яких подано документи, заслуховування пояснення цих осіб, свідків та представників державних органів.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що відповідач  під час розгляду питання отримання статусу учасника бойових дій позивачем,  виходив виключно з наявних документів, доданих до заяви, не провівши необхідних дій для встановлення всіх обставин спірного питання, не вчинивши дій з метою перевірки наявності підстав для отримання позивачем статусу учасника бойових дій, у т.ч. щодо направлення запитів щодо уточнення інформації про особу та заслуховування заявлених свідків.
Щодо доводів апелянта про правомірне неврахування нотаріально засвідчених свідчень   ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 оскільки вони не є військовослужбовцями, а були членами добровольчого формування територіальної громади, колегія суддів зазначає, що  абз.7 п.25 ч.1 ст.6 Закону №3551-XII передбачено можливість використання письмових свідчень (заяв), підписи на яких засвідчені нотаріально, за умови, що ці особи мають статус учасника бойових дій або особи з інвалідністю внаслідок війни та документально підтвердили свою участь у відповідних заходах оборонного характеру.  
Отже,   норма абз. 7 п.25 ч.1 ст.6 Закону №3551-XII не містить вимоги про те, що такі особи мають обов`язково належати до військовослужбовців.
Крім того, можливість використання письмових свідчень свідків залежить від наявності у цих осіб статуту учасника бойових дій та документальне підтвердження їх участі у відповідних заходах оборонного характеру.   
Заявлені позивачем свідки на момент 24.02.2022 мали статус учасника бойових дій, що підтверджується матеріалами справи.
Посилання  скаржника на те, що довідки за формою згідно додатку 6 до Порядку                        не видавались жодній цивільній особі за весь період збройної агресії російської федерації,                    не звільняє відповідача від обов`язку надати оцінку довідці від 14.02.2024 №32/24 за формою згідно додатку 6 до Порядку, в якій зазначено про участь позивача у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку і військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи в м. Суми, як боєць добровольчого загону «Сова».
Як вірно зазначив суд першої інстанції, оспорюване рішення не містить мотивів                        не прийняття відповідачем довідки Сумського районного управління поліції від 05.07.2022 №9599 про безпосередню участь щодо відсічі збройної агресії російської федерації, у спосіб вчинення дій по забезпеченню громадського порядку та безпеки у межах Сумської міської територіальної громади, згідно якої позивач безпосередньо залучався в період з 27.02.2022  до виконання поставлених завдань органу Національної поліції України, діяльність якого поширюється на територію Сумської міської територіальної громади щодо відсічі збройної агресії російської федерації, у спосіб вчинення дій по забезпеченню громадського порядку та безпеки у межах Сумської міської територіальної громади, яка була однією з підстав складання згаданої вище довідки від 14.02.2024 №32/24.
Доказів на спростування достовірності зазначених у довідці відомостей відповідачем                      не надано.
При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідальність за достовірність даних у довідці несе орган, який її видав. 
Окрім того, доказів, які б підтверджували вчинення неправомірних дій службовими особами при вирішенні питання про надання зазначеної вище довідки матеріали справи також                            не містять і відповідачем не надано.
На підтвердження вчинення відповідачем дій щодо з`ясування правових підстав видачі довідки за формою 6 членам добровольчого загону «СОВА» Сумської обласної ветеранської організації ГО "Асоціація ветеранів МВС України" скаржником надано лист Міністерства у справах ветеранів Україна від 15.10.2024 №17742/1.2/5.1-24.
Проте, колегія суддів зазначає, що наданий лист є фактично лише запитом та не спростовує висновків суду щодо достовірності зазначених у довідці від 14.02.2024 №32/24 відомостей. 
Посилання скаржника на відсутність у позивача необхідних документів, передбачених Порядком №413 для надання статусу учасника бойових дій, що є законною підставою для відмови у наданні статусу, є такими, що не узгоджуються із наведеними вище висновками суду.
Колегія суддів зазначає, що під час розгляду поданих документів Міжвідомча комісія повинна ретельно вивчати зміст первинних документів, в разі необхідності заслуховувати пояснення осіб. Наявність будь-яких документів не є автоматичною підставою для надання чи відмові особі статусу учасника бойових дій, разом із тим, саме на Комісію покладено обов`язок обґрунтувати прийняте рішення, а у разі зауважень до поданих документів чи відсутність доказів участі позивача у бойових діях зазначити у рішенні підстави та мотиви прийнятого рішення.
Належна мотивація рішення (як форма зовнішнього вираження дискреційних повноважень) дає можливість перевірити, як саме (за якими ознаками) відбувалася процедура прийняття відповідного рішення.
Обсяг і ступінь мотивації рішення залежить від конкретних обставин, які були предметом обговорення, але у будь-якому випадку має показувати, приміром, що доводи/пояснення/документи взято до уваги і, що важливо, давати розуміння чому і чим керувалася Комісія, коли досліджувала документи під час засідання, тобто встановити мотиви ухваленого рішення. 
Особливо-виняткової значимості обґрунтованість/вмотивованість рішення набуває тоді, коли йдеться про відмову у наданні особі статусу учасника бойових дій, з огляду на наслідки, які це потягне.
Оскільки приписами пункту 5 розділу ІІ Порядку про міжвідомчу комісію визначені вичерпні випадки відмови в наданні статусу учасника бойових дій, колегія суддів вважає, що відмова за відсутності правових підстав для надання статусу учасника бойових дій можлива лише внаслідок дослідження доказів та надання їм належної оцінки у випадку не підтвердження права особи на отримання такого статусу.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо необґрунтованості рішення відповідача та наявності підстав для його скасування.
Частиною 2  ст.77 КАС України  встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем не доведено (доказано) правомірність оспорюваного рішення, що є предметом оскарження у даній справі.
Доводи апеляційної скарги про те, що Міжвідомча комісія при прийнятті оспорюваного рішення діяла відповідно до вимог чинного законодавства, є необґрунтованими.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що Міжвідомча комісія є окремим суб`єктом владних повноважень, який наділений окремими від Міністерства у справах ветеранів дискреційними повноваженнями, і суд першої інстанції неправомірно їх ототожнив, колегія суддів зауважує на таке.
Міжвідомча комісія утворена Міністерством у справах ветеранів на виконання абз.5 п.5 Порядку надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії РФ в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року №413.
Оскаржуване у даній справі рішення має печатку саме Міністерства у справах ветеранів України.
Враховуючи викладене, відповідачем у справі є Міністерство у справах ветеранів України, в особі Міжвідомчої комісії, а відтак судом першої інстанції правильно визначено відповідача у даній справі. 
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому погоджується з висновками суду щодо визнання протиправним та скасування рішення Міжвідомчої комісії від 12.12.2024 №15/ІІІ/13/2 про відмову позивачу у наданні статусу учасника бойових дій, а також про зобов`язання Міжвідомчу комісію повторно розглянути заяву позивача про надання статусу учасника бойових дій, та прийняти рішення з урахуванням висновків суду.
Колегія суддів звертає увагу на те, що в апеляційній скарзі не висловлено конкретних заперечень та обґрунтувань скаржника щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, стягнутих судом першої інстанції на користь позивача, а отже у суду апеляційної інстанції відсутні правові підстави для зменшення розміру понесених витрат на правову допомогу.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з приписами ч.1  ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду.
Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення в частині задоволення позову без змін.
Щодо витрат на правову допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції.
Стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на правову допомогу.
Відповідно до ч.1 п.1 ч. 3 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За приписами ч.1 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Приписами ч.ч.3,4 ст.134 КАС України визначено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт, витрати на проведення яких понесені в межах розгляду конкретної судової справи. При цьому розмір витрат має бути співмірним із складністю виконаних адвокатом конкретних робіт та часом, витраченим на виконання цих робіт.
Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у ч.5 ст. 134 КАС України. Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи .
З аналізу положень статті 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, пов`язаних безпосередньо з розглядом певної судової справи, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат.
Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).
Як вказано у рішенні Конституційного Суду України від 30.09.2009 №23рп/2009, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
При цьому, необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 18.10.2023 у справі № 1740/2143/18, від 06.12.2023 у справі № 140/763/22.
Крім того, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Враховуючи практику Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат, суд при розподілі судових витрат застосовує критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (частина перша статті 72 КАС України).
За правилами оцінки доказів, встановлених статтею 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
25.09.2025 позивач звернувся до Другого апеляційного адміністративного суду з  клопотанням, в якому просив стягнути з Міністерства у справах ветеранів України на його користь витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 4000,00 грн.
Так, на підтвердження витрат в суді апеляційної інстанції позивачем надано наступні документи: свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю Серія ПТ №2403 від 23.10.2018 №18;  договір №11/А про надання правничої допомоги від 23.01.2025; ордер Серії ВІ №1330826 від 02.09.2025;  акт приймання - передачі наданих послуг з правничої допомоги до договору про надання правничої допомоги від 23.01.2025 №11/А; квитанцію №04/09 про оплату правничої допомоги від 04.09.2025.
Згідно свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю Серія ПТ №2403 від 23.10.2018 №18 Пєтухов А.Ю. відповідно до Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність” має право на зайняття адвокатською діяльністю. 
Як встановлено з договору №11/А про надання правничої допомоги від 23.01.2025, укладеного між позивачем (клієнтом) та адвокатським бюро «Андрія Пєтухова» в особі керуючого бюро адвоката Пєтухова А.Ю. за цим договором адвокатське бюро надає позивачу послуги з правничої допомоги. Вартість однієї години спеціаліста адвокатського бюро складає 2000,00 грн. Загальна вартість послуг розраховується відповідно до фактично наданих послуг згідно з наданими клієнтом дорученнями та пропорційно кількості витраченого часу за цим договором, включаючи інші витрати, передбачені цим договором. 
Відповідно до ордеру Серії ВІ №1330826 від 02.09.2025 на підставі договору №11/А про надання правничої допомоги від 23.01.2025 адвокат Пєтухов А.Ю. надає позивачу правничу допомогу у Другому апеляційному адміністративному суді.
З акту приймання - передачі наданих послуг з правничої допомоги до договору про надання правничої допомоги від 23.01.2025 №11/А, адвокатським бюро надано послуги з професійної правничої допомоги: підготовка та направлення до суду відзиву на апеляційну скаргу; 2 год.; вартість 1 год., - 2000 грн.; ціна, грн. без ПДВ 4000, 00 грн. Загальна вартість послуг наданих адвокатським бюро складає 4 000,00 грн. без ПДВ.
За підготовку та направлення до суду відзиву на апеляційну скаргу позивачем сплачено  4000,00 грн., згідно  квитанції №04/09  від 04.09.2025. 
Водночас, вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів вважає, що заявлений позивачем розмір витрат на правову допомогу у суді апеляційної інстанції в сумі 4000,00 грн., є неспівмірним зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг, з огляду на наступне.
Відповідно до ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Тобто, розмір відповідної суми має бути обґрунтованим. Крім того, підлягає оцінці необхідність саме такого розміру витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Згідно з ч. ч. 6, 7 ст.134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Тобто, законодавець визначив, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами та при наявності зазначеного положення суд розглядає питання співмірності витрат.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду щодо вирішення питань з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Міністерство у справах ветеранів України подало заперечення на клопотання позивача про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, в якому, посилалося на те, що справа є нескладною, розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, а тому складення відзиву на апеляційну скаргу не вимагало великого обсягу юридичної та технічної роботи, а також не потребувало значних витрат часу та коштів, які заявлені позивачем як витрати на правничу допомогу, про що свідчать її зміст та обсяг.
Отже, вказане заперечення є клопотанням про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, в розумінні вимог ч. ч. 6, 7 ст.134 КАС України.
Надаючи правову оцінку наданій позивачу послузі щодо підготовки та направлення до суду відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів зазначає, що його зміст фактично в більшій частині дублює доводи вже викладені в позовній заяві, складається з викладу обставин справи, норм законодавства, яке регулює спірні правовідносини, тобто його підготовка не потребувала значного часу.
Окрім того, суд звертає увагу, що відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка була викладена в додатковій постанові від 11.12.2019 року по справі №2040/6747/18 надання правової допомоги з приводу вирішення навіть певної (усієї) сукупності процесуальних питань в апеляційному порядку не може бути об`єктивно оцінено у більшому розмірі, ніж надання первинної правничої допомоги, необхідної для звернення особи до суду з адміністративним позовом, оскільки первинна - більш складна, об`ємна і потребує повного аналізу обставин справи та нормативно-правової бази.
Наведений вище висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 16.05.2023 року у справі №640/2756/19.
Крім того, дана справа не є справою значної складності, з подібних правовідносин наявна судова практика, що спрощувало роботу адвоката при підготовці процесуальних документів.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.06.2024 по справі №686/5757/23 наголосила, що подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат у зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності й потрібності) та розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи.
Колегія суддів зауважує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним з: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Вказані висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду від 02.08.2022 у справі №640/14930/20.
Отже, заявлена до відшкодування позивачем сума витрат у розмірі 4000,00 грн. на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції не відповідає критерію розумності,  а відтак підлягає зменшенню.
Таким чином, з урахуванням принципу співмірності обсягу наданих послуг та витраченого адвокатом часу із розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу, складністю справи, а також з урахуванням заяви (заперечення) відповідача на клопотання позивача про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів дійшла висновку, що стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства у справах ветеранів України на користь позивача підлягають витрати на професійну правничу допомогу, понесені у суді апеляційної інстанції в сумі 2 000,00 грн. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Міністерства у справах ветеранів України залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 23.07.2025 у справі                     №480/1345/25 залишити без змін.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства у справах ветеранів України (ЄДРПОУ 42657144, вул. Хрещатик, 34, м. Київ, 01001) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) витрати на професійну правничу допомогу, понесені у суді апеляційної інстанції в сумі 2 000,00 грн.                   (дві тисячі гривень 00 копійок).
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий суддя 		В.Б. Русанова 	
Судді	   	А.О. Бегунц    Я.В. П`янова