Справа №461/5478/25 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2026 року          м.Львів

Галицький районний суд м. Львова 
в складі: головуючого судді Мисько Х.М., 
за участю секретая судового засідання Козака Ю.Р.
представника позивача Кольбенка Г.С., 
представника відповідача Гереєва Є.Ш. (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом адвоката Кольбенка Гордія Сергійовича, який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 до Фізичної особи – підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів, та стягнення коштів,-
в с т а н о в и в :

адвокат Кольбенко Г.С., який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до, ФОП ОСОБА_2 , в якому просить: стягнути з відповідача суму інфляційного більшення – 6071,62 грн., неустойку у сумі – 148 210,30 грн.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 05.04.2024 року позивач оплатила варість послуг з навчання онлайн школи «BeBest» із здійснення підготовки тесту DaF з німецької мови та оплачено варість навчання у сумі 37250,00 грн. 06.04.2024 року позивач звернулась до відповідача із проханням змінити навчальні матеріали, які використовувались для навчання, відповідно до укладеного договору, проте відповіді на звернення не отримала, відтак, 10.04.2024 року висловила бажання розірвати договір, оскільки відповідачем були порушені його істотні умови. Відповідач вказала, що текст оферти передбачає можливість відмови замовника від надання послуг, виключно в разі, якщо такі послуги фактично не були надані, виконавець не відкрив доступ до контенту послуг та не надав замовнику навчальні матеріали. Позивач вказує, що відповідачем було неправомірно відмовлено у розірванні договору та поверненні сплачених коштів. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 11.11.2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про розірвання договору та стягнення коштів, - задоволено частково. Розірвано публічний договір укладений 05.04.2024 року між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 . Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти сплачені за публічним договором у сумі 36505 (тридцять шість тисяч п`ятсот п`ять) гривень. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 000 (дві тисячі) гривень компенсації моральної шкоди. В решті позовних вимог відмовлено. Постановою Львівського апеляційного суду від 09.06.2025 року апеляційн скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 11.11.2024 року – без змін.21.06.2025 року від ОСОБА_2 на банківський рахунок ОСОБА_1 надійшов платіж у сумі 38505,00 гривень. 
Згідно із квитанцією №1727-72Р7-А16Х-5Е03 від 05.04.2024 року, позивачем було здійснено оплату послуг з навчання. Сума сплачена позивачем за 50 занять складає 37 250,00 гривень, вартість одного заняття становить 745,00 гривень. Зважаючи на те, що з позивачем проведено лиш одне заняття, то відповідач зобов`язана була повернути кошти за 49 невикористаних занять. 10.04.2024 року позивач повідомила відповідача про бажання розірвати договір та повернути кошти, тобто зробила це в межах 14 денного терміну, передбаченого ч.4 ст. 13 ЗУ «Про захист прав споживачів».
Згідно із розрахунком інфляційних витрат та штрафних санкцій за період з 11.05.2024 року по 20.06.2025 року, інфляційне збільшення складає – 6071,62 грн., розмір неустойки – 148210,30 грн., що разом становить – 154 281,92 грн. 
Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 14.07.2025 року відкрито провадження у справі.
25.09.2025 року від представника відповідача ФОП ОСОБА_2 – адвоката Гареєва Є.М. надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити, вважає їх безпідставними. Вказує, що Договір від 05.04.2024 року було розірвано лише 09.06.2025 року, то, відповідно, обов`язок (грошове зобов`язання) сплати кошти виник у Ввідповідача 09.06.2025 року, після набуття законної сили постановою Львівського апеляційного суду від 09.06.2025 року Кошти були сплачені Позивачу 20.06.2025 року, в межах 30 денного строку, передбаченого ч. 4 ст. 12 ЗУ «Про захист прав споживачів». Крім того, представник відповідача вказує, що неустойка не спів розмірна коштам, які сплатила Відповідач, а Позивач взагалі не понесла жодних збитків. Кошти, які Відповідач мала сплатити Позивачу після винесення рішення суду та були нею сплачені складають суму у розмірі 36505 грн. Додатково Позивач отримала компенсацію моральної шкоди 2000 грн. Натомість, Позивач просить стягнути на її користь 148 210,30 грн. Вказана сума є значно завищеною, аніж сума, яка сплатила на користь Позивача ОСОБА_2 . За таких обставин, просить позов залишити без задоволення.
01.10.2025 року від представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Кольбенка Г.С. на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого, останній вказує, що на правовідносини, які виникли з приводу виконання договору, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а тому він вправі користуватись таким способом захисту, як відшкодування шкоди заподіяної порушенням прав споживача. Просить позов задовольнити.
06.10.2025року представником відповідача ФОП ОСОБА_2 – адвокатом Гареєвим Є.М. скеровано на адресу суду заперечення на відповідь на відзив, з яких вбачається, що між сторонами виник спір і Відповідач вважала, що договір не може бути розірваним,оскільки заборона на розірвання була передбачена офертою. Також, Позивач не зверталась безпосередньо до Відповідачки із заявою про розірвання договору. За таких обставин, вважає, позов безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. 
Представник позивача – адвокат Кольбенко Г.С. у судовому виимоги позову підтримав повністю, просив такий задовольнити. 
Представник відповідача Гареєв Є.Г. у судовому засіданні проти позову запречив, просив у задоволенні такого відмовити.
Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши думку учасників судового розгляду, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, дійшов наступного висновку.
Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Судом встановлено, що 05.04.2024 року, між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 було укладено публічну угоду (оферту), за якою, відповідач надаватиме позивачу послуги із вивчення іноземної мови у кількості 50 занять по 60 хвилин кожне. Вартість надання послуг визначена у розмірі 37250 грн.
Відповідно до вступної частини вказаної угоди приватний підприємець ОСОБА_2 , код НОМЕР_1 що є резидентом України, надалі ’’виконавець”, пропонує укласти цей договір із зацікавленою особою, надалі ’’замовник", потім спільно іменовані - "сторони”, окремо - "сторона", на послуги, передбачені на Інтернет-ресурсі https://bebestschool.com.
Ця угода є публічною (оферта). Умови оферти однакові для всіх клієнтів/замовників, незалежно від їх статусу, не віддаючи переваги одному клієнту/замовнику над іншим.
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 11.11.2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про розірвання договору та стягнення коштів, - задоволено частково. Розірвано публічний договір укладений 05.04.2024 року між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 . Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти сплачені за публічним договором у сумі 36505 (тридцять шість тисяч п`ятсот п`ять) гривень. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 000 (дві тисячі) гривень компенсації моральної шкоди. В решті позовних вимог відмовлено. 
Постановою Львівського апеляційного суду від 09.06.2025 року апеляційн скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 11.11.2024 року – без змін.
21.06.2025 року від ОСОБА_2 на банківський рахунок ОСОБА_1 надійшов платіж у сумі 38 505,00 гривень. 
Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1ст. 202 ЦК України).
Відповідно до ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої палати Верховного Суду від 16.05.2018 року по справі № 686/21962/15-ц та від 10.04.2018 року по справі №910/10156/17.
Так, згідно ст. 1-1 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами (далі - розрахунковий документ); продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Відповідно до ч.4 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) повинен повернути сплачені гроші без затримки не пізніше тридцяти днів з моменту повідомлення споживачем про розірвання договору. Споживач має право не повертати продукцію або результати роботи чи послуги до моменту повернення йому сплаченої ним суми грошей.
Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.
Згідно зі ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
У свою чергу, ст. 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів (Постанова Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі №450/1686/17).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.
Згідно із ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Відповідно до ч. 3 ст. 653 ЦК України, у разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.
Згідно з ч. 5 ст. 653 ЦК України, якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.
Також, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.02.2021 року по справі №921/530/18 зробила висновок що, якщо договір змінений судом, то відповідне договірне зобов`язання змінюється з моменту набрання рішенням суду законної сили (частина третя статті 653 ЦК України).
З позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 повідомила про розірвання договору 10.04.2024 року, однак, відповідач ФОП ОСОБА_2 не була згідна із розірванням договору про надання послуг, внаслідок чого між сторонами виник спір.
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 11.11.2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про розірвання договору та стягнення коштів, - задоволено частково. Розірвано публічний договір укладений 05.04.2024 року між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 . Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти сплачені за публічним договором у сумі 36505 (тридцять шість тисяч п`ятсот п`ять) гривень. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 000 (дві тисячі) гривень компенсації моральної шкоди. В решті позовних вимог відмовлено. 
Постановою Львівського апеляційного суду від 09.06.2025 року апеляційн скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 11.11.2024 року – без змін.
Відповідно до ч. 2 ст. 273 ЦПК України, у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
З вказаної постанови вбачається, що договір не був розірваний на підставі односторонньої відмови раніше і не визначено іншої дати розірвання, отже, спірний договір був розірваний у момент набрання законної чинності вказаним рішенням суду, тобто 09.06.2025 року. 
Таким чином, суд критично оцінює позицію сторони позивача, та наданий розрахунок, згідно із яким інфляційних витрат та штрафних санкцій за період з 11.05.2024 року по 20.06.2025 року, інфляційне збільшення складає – 6071,62 грн., розмір неустойки – 148210,30 грн., що разом становить – 154 281,92 грн., оскільки вважає строк, з якого належить здійснювати обрахунок виконання ФОП ОСОБА_2 зобов`язання з повернення коштів позивачу розпочинається 09.06.2025 року.
Суд погоджується з позицією сторони відповідача, що оскільки договір від 05.04.2024 року було розірвано 09.06.2025 року, у момент набрання законної сили постановою Львівського апеляційного суду, відтак обов`язок (грошове зобов`язання) сплати коштів виник у ФОП ОСОБА_2 09.06.2025 року та був проведений 20.06.2025 року, тобто в межах 30 денного строку, передбаченого ч. 4 ст. 12 ЗУ «Про захист прав споживачів».
Підсумовуючи наведене, вивчивши матеріали справи, повно, всебічно, об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази безпосередньо досліджені в судовому засіданні, з точки зору належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а у сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку, застосувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, виходячи з мотивів наведених вище, керуючись внутрішнім переконанням суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги  ОСОБА_1 до Фізичної особи – підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів, та стягнення коштів задоволенню не підлягають
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Оскільки позивач ОСОБА_1  звільнена від сплати судового збору, а у задоволенні його позову відмовлено, судовий збір слід віднести за рахунок держави.
Керуючись ст.ст. 15, 16, 81, 82, 141, 247, 258, 259, 263 -265,651 ЦПК України, суд,- 

у х в а л и в:

в задоволенні позову адвоката Кольбенка Гордія Сергійовича, який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 до Фізичної особи – підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів, та стягнення коштів  – відмовити.
Судові витрати віднести за рахунок держави.
Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Учасники справи:
позивач:  ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 );
відповідач: Фізична особа – підприємець ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_1 ).

Повний текст рішення складено 27.01.2026 року.

Суддя          Х.М.Мисько