ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
14.01.2026	Справа № 910/13855/25	

Господарський суд міста Києва у складі судді Пукшин Л.Г., за участі секретаря судового засідання Рябокінь Є.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали господарської справи
за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (01001, м. Київ, пл. Франка Івана, 5, ідентифікаційний код 40538421) 
до Приватного акціонерного товариства «Науково виробнича компанія «Гірничі машини» (01601, м. Київ, пл. Спортивна, 3-В, ідентифікаційний код 34046713) 
про стягнення збитків у розмірі 5 284 149,14 грн 

за участю представників сторін:
від позивача: Полішко Л.О.
від відповідача: Дробот Н.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами до Приватного акціонерного товариства «Науково виробнича компанія «Гірничі машини» (надалі - відповідач) про стягнення збитків у розмірі 5 284 149,14 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 30.04.2018 між позивачем як зберігачем та Публічним акціонерним товариством "КИЇВЕНЕРГО" як поклажодавецем було укладено договір зберігання майна № 554-18 (надалі - договір). Майно було передано згідно з Актами приймання - передачі майна на зберігання від 01.12.2018, в яких зазначена вартість конкретного майна разом з ПДВ.
В подальшому, як вказує позивача, ПАТ "КИЇВЕНЕРГО" на підставі договору купівлі-продажу від 07.12.2018 здійснив відчуження на користь відповідача, частину майна, яке перебуває на зберіганні у позивача як зберігача. У зв`язку з чим, 08.12.2018 між ПАТ "КИЇВЕНЕРГО" (поклажодавцем-1), позивачем (зберігачем) та відповідачем (поклажодавцем-2) було укладено Додаткову угоду № 9 до договору зберігання, відповідно до п. 4 якої сторони підтвердили, що з 07.12.2018 права та обов`язки поклажодавця-1 за договором набув поклажодавець-2 в частині майна, яке передане на зберігання відповідно до Актів приймання-передачі на зберігання від 01.12.2018 № 1, 2, 3, 4, 6, 7 між поклажодавцем-1 та зберігачем.
За доводами позивача, зберігач протягом 2021-2022 років на адресу відповідача як поклажодавцця-2 у відповідності до умов п. 4.5. договору надсилав супровідні листи зі звітами про найменування та кількість використаного майна на загальну суму 31 704 893,57 грн, включаючи ПДВ у розмірі 5 284 149,14 грн. Однак, відповідачем в порушення п. 4.6 договору податкові накладні, в порядку передбаченому Податковим кодексом України, зберігачу не надсилалися, та в ЄРНП не реєструвалися.
Оскільки, як зазначає позивач, зберігач використав частину майна, яке зберігав, прозвітував про це, та не оплатив його вартість, поклажодавець-2 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення зі зберігача вартості використаного майна 31 704 893,57 грн. Господарським судом міста Києва 01.11.2022 у справі № 910/3800/22 винесено рішення про стягнення зі зберігача заборгованості в розмірі 31 704 893,57 грн, в тому числі ПДВ. 
Вказане рішення суду, як вказує позивач, виконано Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» у повному обсязі, тобто сплачено суму вартості використаного майна у розмірі 31 704 893,57 грн, яка включає і ПДВ, та з огляду на відсутність реєстрації відповідачем податкових накладних, позивач отримав фактичні збитки в розмірі податкового кредиту на суму 5 284 149,14 грн, яку просить суд стягнути в судовому порядку.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.11.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/13855/25, вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 10.12.2025.
28.11.2025 через підсистему «Електронний суд» ЄСІТС відповідачем подано відзив на позовну заяву, відповідно до якої проти вимог заперечував, за тих підстав, що у спірних правовідносинах по договору зберігання, відсутні ознаки здійснення відповідачем операції з постачання товарів, а посилання позивача на Звіти про використання майна, що надсилалися на адресу ПрАТ «НПК «Гірничі машини» після завершення терміну дії договору та терміну зберігання не можуть розглядатись як «перша подія» виникнення податкових зобов`язань у зв`язку з відвантаження товарів, оскільки відсутня операція з постачання товарів. А відтак, як вказує відповідач, дата отримання звітів відповідачем ніяк не ідентична поняттю «дати поставки» майна/відвантаження товарів і не може трактуватися як «подія» для виникнення податкових зобов`язань ПДВ в розумінні норм ПКУ - Підпунктом 14.1.191 п. 14.1 ст. 14 п 1.187.1 ст.187 ПКУ. 
Крім цього, за твердженнями відповідача, між сторонами мало місце операція з відшкодування шкоди, у зв`язку з неповерненням майна з вини позивача, яке було передано на зберігання згідно договору зберігання № 554-18 від 30.04.2018, а не операція по постачанню товарів/послуг, як помилково вважає позивач, а тому вимоги позивача не підлягають задоволенню.
01.12.2025 через підсистему «Електронний суд» ЄСІТС відповідачем подано клопотання про уточнення до відзиву, в якому відповідач зазначив, що «позивачем не доведено факту завдання позивачу збитків в сумі 5 284 149,14 грн, а також у спірних правовідносинах по договору зберігання, відсутні ознаки операції з постачання товарів, а отриманні відповідачем кошти, на відшкодування збитків, у зв`язку з невиконанням умов договору по поверненню майна після спливу терміну зберігання не є об`єктом ПДВ, та не підлягає включенню до бази оподаткування ПДВ».
03.12.2025 через підсистему «Електронний суд» ЄСІТС позивачем подано відповідь на відзив, в якому позивачем наведені свої міркування на спростування доводів відповідача.
08.12.2025 через підсистему «Електронний суд» ЄСІТС відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив. 
У судовому засіданні 10.12.2025 судом проголошено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження у справі № 910/13855/25 та призначення її до судового розгляду по суті у судовому засіданні 14.01.2026.
У судовому засіданні 14.01.2026 представник позивача позовні вимоги підтримала, просила задовольнити, в свою чергу представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечувала, просила відмовити у задоволені повністю.
У судовому засіданні 14.01.2025 оголошено вступну та резолютивну частину рішення відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України.
Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.
30.04.2018 між Публічним акціонерним товариством "КИЇВЕНЕРГО" (поклажодавець) та Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (надалі - зберігач/позивач) укладено договір зберігання № 554-18 (надалі - договір).
Відповідно до п. 1.1. договору, на умовах, визначених цим договором, зберігач зобов`язується зберігати майно згідно з переліком, зазначеним у додатках 1-4 до цього договору, на підставі Актів приймання-передавання і повернути його поклажодавцеві у схоронності. 
За умовами п. 1.2. договору підписанням договору поклажодавець підтверджує свою згоду на надання зберігачу права користування майном за його функціональним призначенням. Вказане право виникає у зберігача з моменту підписання договору та Акту і не потребує додаткового підтвердження з боку поклажодавця. Зберігач має право використовувати майно, змішувати, замінювати майно на майно такого ж роду та якості, передавати третім особам. Згоду на виконання цих права поклажодавець надає шляхом укладання цього договору.
Як вбачається із матеріалів справи, сторонами за договором 01.12.2018 підписано 7 Актів приймання-передачі, за якими загальна вартість майна, згідно Актів приймання - передачі майна на зберігання складала - 51 620 653,67 грн в т.ч. ПДВ в сумі 8 603 442,29 грн.
В подальшому 08.12.2018 між Публічним акціонерним товариством "КИЇВЕНЕРГО" (поклажодавець-1), Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (зберігач) та Приватним акціонерним товариством «Науково виробнича компанія «Гірничі машини» (далі - поклажодавець-2/відповідач) укладено додаткову угоду № 9 до договору зберігання, за умовами якої встановлено, що договір зберігання від 30.04.2018 № 554-18 із усіма змінами та доповненнями зберігає чинність для сторін з урахуванням умов визначених цією додатковою угодою.
Відповідно до п. 2 додаткової угоди від 08.12.2018, права та обов`язки зберігача за договором зберігання залишаються незмінними, окрім заміни сторони поклажодавця-1 на поклажодавця-2 в частині прав та обов`язків передбачених договором зберігання щодо майна, визначеного у пункті 4 цієї додаткової угоди, в тому числі, що виникли до моменту укладення цієї додаткової угоди.
У п. 4 додаткової угоди від 08.12.2018 сторони підтвердили, що з 07.12.2018 права та обов`язки поклажодавця-1 за договором зберігання набув поклажодавець-2 в частині майна, що передане на зберігання відповідно до Актів приймання-передачі на зберігання від 01.12.2018 № 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7 між поклажодавцем-1 та зберігачем.
Згідно з п. 1.4. договору (в редакції додаткової угоди № 14 від 25.04.2019) термін зберігання згідно цього договору становить до 17.06.2019.
Передача майна на зберігання підтверджується підписанням сторонами відповідних Актів приймання-передачі майна на зберігання. Характеристики майна (кількісні, та вартість) зазначаються в таких Актах (п. 3.1. договору).
Відповідно до п. 3.4. договору повернення майна зі зберігання оформлюється підписанням обома сторонами відповідного Акту приймання-передачі (зняття із зберігання), який підписується сторонами відразу після закінчення передачі тієї кількості майна, про яку було заявлено поклажодавцем у його письмовому повідомленні про повернення майна.
Відповідно до п. 3.5. договору зберігач зобов`язаний повернути майно поклажодавцю, а поклажодавець має здійснити всі необхідні фактичні дії щодо отримання майна, протягом 5 робочих днів після отримання письмового повідомлення від поклажодавця з вимогою про повернення майна. 
Відповідно п. 3.9. договору (у редакції додаткової угоди № 2 від 01.08.2018) у разі не повернення майна у строки визначені пунктом 3.4. договору з вини зберігача, поклажодавець має право вимагати компенсації збитків у розмірі вартості неповернутого майна, що визначається виходячи з цін, зазначених у додатках 1, 2, 3, 4, 6, 7 до цього договору та Актах приймання-передавання на зберігання.
За умовами п. 4.1. договору за невиконання (неналежне виконання) умов договору сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України.
У п. 4.5. договору сторонами узгоджено, що кожного першого числа, наступного за звітним місяцем, зберігач зобов`язаний надавати поклажодавцю звіт про кількість і вартість використаного протягом такого звітного місяця майна поклажодавця з урахуванням даних Актів приймання-передачі майна на зберігання.
Згідно з п. 4.6. договору податкові накладні (ПН) та розрахунки коригування кількісних та вартісних показників до них (РК) складаються поклажодавцем в електронній формі та отримуються зберігачем шляхом надсилання в електронному вигляді запиту до Єдиного реєстру податкових накладних (ЄРПН) відповідно до Податкового кодексу України».
Відповідно до п. 7.1. в редакції додаткової угоди № 14 від 25.04.2019 договір набуває чинності з моменту підписання сторонами та діє до 17.06.2019.
За доводами позивача, на виконання умов договору зберігач протягом 2021-2022 років на адресу поклажодавця-2 у відповідності до умов п. 4.5. договору надсилав супровідні листи зі звітами про найменування та кількість використаного майна, а саме: 
№ 28АУ/02/2/835 від 26.02.2021 на суму 13 928 602,92 грн з ПДВ, 
№ 28АУ/04/2у/2/1/2227 від 01.06.2021 на суму 914 784,92 грн з ПДВ, 
№ 28АУ/04/2у/2/1/2660 від 02.07.2021 на суму 1 342 534,06 грн з ПДВ, 
№ 28АУ/04/2у/2/1/3110 від 02.08.2021 на суму 1 315 714,76 грн з ПДВ, 
№ 28АУ/04/2у/2/1/3559 від 31.08.2021 на суму 1 164 512,98 грн з ПДВ, 
№ 28АУ/04/2у/2/1/4062 від 01.10.2021 на суму 514 780,03 грн з ПДВ, 
№ 28АУ/04/2у/2/1/4606 від 03.11.2021 на суму 463 799,26 грн з ПДВ, 
№ 28АУ/04/2у/2/1/5166 від 03.12.2021 на суму 3 452 017,44 грн з ПДВ, 
№28АУ/04/2у/2/1/155 від 11.01.2022 на суму 1 760 789,56 грн з ПДВ, 
№ 28АУ/04/2у/2/1/1648 від 22.06.2022 на суму 364 081,81 грн з ПДВ, 
№28АУ/04/2у/2/1/1646 від 22.06.2022 на суму 419 385,48 грн з ПДВ, 
№ 28АУ/04/2у/2/1/1647 від 22.06.2022 на суму 278 574,95 грн з ПДВ, 
№ 28АУ/04/2у/2/1/1649 від 22.06.2022 на суму 2 303 060,66 грн з ПДВ, 
№ 28АУ/04/2у/2/1/2040 від 19.07.2022 на суму 170 515,78 грн з ПДВ, 
№28АУ/04/2у/2/1/503 від 01.02.2022 на суму 516 183,96 грн з ПДВ, 
№28АУ/04/2у/2/1/2365 від 12.08.2022 на суму 395 533,37 грн з ПДВ, 
№28АУ/04/2у/2/1/2831 від 19.09.2022 на суму 2 400 021,07 грн з ПДВ, всього на загальну суму 31 704 893,57 грн, включаючи ПДВ у розмірі 5 284 149,14 грн. 
Однак, як вказує позивач, в порушення п. 4.6 договору податкові накладні відповідачем в порядку, передбаченому Податковим кодексом України, зберігачу не надсилалися, та в ЄРНП не реєструвалися.
Оскільки, як зазначає позивача, зберігач використав частину майна, яке зберігав, прозвітував про це, та не оплатив його вартість, поклажодавець-2 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення зі зберігача вартості використаного майна у сумі 31 704 893,57 грн. Господарським судом міста Києва 01.11.2022 у справі № 910/3800/22 винесено рішення про стягнення зі зберігача заборгованості в розмірі 31 704 893,57 грн, в якій наявне і ПДВ.
Вказане рішення, виконано КП «Київтеплоенерго» в повному обсязі, в добровільному порядку, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями, що долучені до матеріалів позовнрї заяви. 
Відтак, як стверджує позивача, після добровільного виконання рішення суду у справі № 910/3800/22 щодо сплати вартості використаного майна в розмірі 31 704 893,57 грн, в тому числі ПДВ, та враховуючи відсутність реєстрації відповідачем податкових накладних, позивач отримав фактичні збитки в розмірі податкового кредиту на суму 5 284 149,14 грн, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. 
В обґрунтування правової позиції, позивач зазначає, що фактично останнім здійснено операцію придбання майна у поклажодавця-2 на суму 31 704 893,57 грн. Вказана операції, на думку позивача, підпадає під регулювання п.п.14.1.202 ПКУ, та в силу п.п. 201.10 ст. 201 ПК України у позивача виникає право на податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду. 
Відповідач проти вимог заперечував, зазначивши при цьому, що термін дії договору закінчився 17.06.2019, у зв`язку з чим останній звертався до позивача з вимогою повернути майно у зв`язку зі спливом терміну дії договору зберігання, зокрема, листами № 4/07-1 від 04.07.2019 та № 1-6/09 від 06.09.2019. 
В той же час, використання позивачем майна відбулось вже поза межами дії договору зберігання, тобто після спливу строку дії договору. 
Відповідач підтверджує факт, що після спливу терміну дії договору і спливу строку зберігання, поклажодавець-2 почав отримувати від позивача, супровідні листи зі звітами про використання майна, що було передано за договором зберігання. Звіти містили відомості про найменування та кількість використаного майна, всього на суму 31 704 893,57 грн.
У свою чергу, відповідач 23.03.2021 звернувся до позивача з вимогою про відшкодування збитків, у порядку 3.9. договору.
Також відповідач зазначає, що рішенням Господарського суду міста Києва від 01.11.2022 у справі № 910/3800/22 позов АТ «НВК «Гірничі машини» задоволено повністю. Стягнуто з КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» на користь АТ «НВК «Гірничі машини» 31 704893,57 грн у вигляді відшкодування збитків у зв`язку з неповерненням майна, що було передано за договором зберігання і не повернуто після спливу терміну зберігання. Після перегляду в апеляційному порядку постановою Північного господарського апеляційного суду від 30.05.2023 рішення Господарського суду міста Києва від 01.11.2022 у справі № 910/3800/22 залишено без змін.
Відповідач звертає увагу на ту обставину, що при перегляді рішення, апеляційна інстанція виходила з наступних джерел права, а саме статей 224, 225 ГК України, ч. 1 ст. 936 ЦК України та ч. 1 ст. 951 ЦК України.
Відтак, як стверджує відповідач, судом першої і апеляційної інстанції у справі № 910/3800/22 застосовано правові норми, які регулюють відшкодування збитків, які було завдано відповідачу (поклажодавцеві-2), у зв`язку з невиконанням договору зберігання, зокрема неповернення майно переданого на зберігання, а тому в силу ст. 74 ГПК України не підлягає повторному доведенню.
Також, на думку відповідача, твердження позивача щодо застосування до спірних правовідносин п. п.14.1.202 ПК України є помилковими, оскільки норми Податкового кодексу України не передбачають підстави для складання податкової накладної і реєстрації в ЄРПН, у разі отримання грошових коштів в якості компенсації збитків від неповернення майна (переданого на зберігання) у зв`язку з його використанням після закінчення терміну зберігання.
Крім іншого, відповідач зазначає, що позивачем не доведено факту вчинення відповідачем податкового правопорушення у вигляді не нарахування ПДВ на суму коштів одержаних від позивача в якості відшкодування збитків, у зв`язку з невиконанням умов договору зберігання по поверненню товару після спливу строку дії договору зберігання, як і не доведено понесення ним реальних збитків у розмірі суми ПДВ, яку він не зміг зарахувати до податкового кредиту, у зв`язку з невиконанням відповідачем свого зобов`язання з реєстрації податкової накладної на поставлений товар в ЄРПН.
У відповіді на відзив позивач зазначено, що висновки відповідача є хибними і такими, що суперечить сталій судовій практиці про те, що «використання» відбулось вже поза межами договору зберігання, адже закінчення терміну дії (строку) договору, як вказує позивач не є тотожним належному виконанню зобов`язання, зокрема, щодо повернення майна після зберігання або зобов`язання щодо згоди на його використання.
Також позивач заначив, що предметом даного позову є відшкодування збитків завданих порушенням обов`язку відповідача щодо складення та реєстрації податкових накладних, і, відповідно, взявши на себе зобов`язання по згоді на користування майном та складенню і надсиланню до ЄРПН податкових накладних, відповідач погодився на застосування до даних правовідносин умов п.п.14.1.202 ПК України. 
У запереченнях на відповідь на відзив відповідачем вказано, що після закінчення строку договору у позивача не припинилось зобов`язання по повернення майна після зберігання, але право на використання майна за згодою поклажодавця в порядку п.1.2. договору припинилось, при цьому залишився обов`язок по поверненню майна, або відшкодування збитків у разі неможливості повернення майна.
Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.
У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною 1 ст. 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частини 2 статті 628 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору зберігання № 554-18 від 30.04.2018, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він є змішаним договором з елементами договору зберігання та договору позички.
За умовами ч. 1 ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.
За змістом ст. 944 Цивільного кодексу України зберігач не має права без згоди поклажодавця користуватися річчю, переданою йому на зберігання, а також передавати її у користування іншій особі.
Згідно з положеннями ст. 827 ЦК України за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов`язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними. До договору позички застосовуються положення глави 58 цього Кодексу.
Так у п. 1.2. договору сторонами визначено, що підписанням договору поклажодавець підтверджує свою згоду на надання зберігачу права користування майном за його функціональним призначенням. Вказане право виникає у зберігача з моменту підписання договору та Акту і не потребує додаткового підтвердження з боку поклажодавця. Зберігач має право використовувати майно, змішувати, замінювати майно на майно такого ж роду та якості, передавати третім особам. Згоду на виконання цих права поклажодавець надає шляхом укладання цього договору.
У розділі 2 договору сторонами визначено, вартість та порядок розрахунків лише за послуги зберігання. 
У п. 4.5. Договору визначено, що кожного першого числа, наступного за звітним місяцем, зберігач зобов`язаний надавати поклажодавцю звіт про кількість і вартість використаного протягом такого звітного місяця майна поклажодавця з урахуванням даних Актів приймання-передачі майна на зберігання.
Отже, проаналізувавши умови договору суд приходить до висновку, що сторонами не узгоджено умов щодо порядку та розрахунків зберігача за користування майном.
За умовами п. 4.6. договору податкові накладні (ПН) та розрахунки коригування кількісних та вартісних показників до них (РК) складаються поклажодавцем в електронній формі та отримуються зберігачем шляхом надсилання в електронному вигляді запиту до Єдиного реєстру податкових накладних (ЄРПН) відповідно до Податкового кодексу України».
Матеріалами справи підтверджено та сторонами не заперечується, що протягом 2021-2022 років, на адресу відповідача позивач надсилав супровідні листи зі звітами про найменування та кількість використаного майна, а саме: 
№ 28АУ/02/2/835 від 26.02.2021 на суму 13 928 602,92 грн з ПДВ, 
№ 28АУ/04/2у/2/1/2227 від 01.06.2021 на суму 914 784,92 грн з ПДВ, 
№ 28АУ/04/2у/2/1/2660 від 02.07.2021 на суму 1 342 534,06 грн з ПДВ, 
№ 28АУ/04/2у/2/1/3110 від 02.08.2021 на суму 1 315 714,76 грн з ПДВ, 
№ 28АУ/04/2у/2/1/3559 від 31.08.2021 на суму 1 164 512,98 грн з ПДВ, 
№ 28АУ/04/2у/2/1/4062 від 01.10.2021 на суму 514 780,03 грн з ПДВ, 
№ 28АУ/04/2у/2/1/4606 від 03.11.2021 на суму 463 799,26 грн з ПДВ, 
№ 28АУ/04/2у/2/1/5166 від 03.12.2021 на суму 3 452 017,44 грн з ПДВ, 
№28АУ/04/2у/2/1/155 від 11.01.2022 на суму 1 760 789,56 грн з ПДВ, 
№ 28АУ/04/2у/2/1/1648 від 22.06.2022 на суму 364 081,81 грн з ПДВ, 
№28АУ/04/2у/2/1/1646 від 22.06.2022 на суму 419 385,48 грн з ПДВ, 
№ 28АУ/04/2у/2/1/1647 від 22.06.2022 на суму 278 574,95 грн з ПДВ, 
№ 28АУ/04/2у/2/1/1649 від 22.06.2022 на суму 2 303 060,66 грн з ПДВ, 
№ 28АУ/04/2у/2/1/2040 від 19.07.2022 на суму 170 515,78 грн з ПДВ, 
№28АУ/04/2у/2/1/503 від 01.02.2022 на суму 516 183,96 грн з ПДВ, 
№28АУ/04/2у/2/1/2365 від 12.08.2022 на суму 395 533,37 грн з ПДВ, 
№28АУ/04/2у/2/1/2831 від 19.09.2022 на суму 2 400 021,07 грн з ПДВ, всього на загальну суму 31 704 893,57 грн, включаючи ПДВ у розмірі 5 284 149,14 грн. 
Даний факт також установлено в рішенні Господарського суду міста Києва від 01.11.2022 у справі № 910/3800/22 позов АТ «НВК «Гірничі машини» до КП «Київтеплоенерго» про стягнення 31 704 893,57 грн.
Всі доводи позивача зводяться до того, що у зв`язку із складанням звітів про найменування та кількість використаного майна, у порядку п. 4.5. договору та сплати вартості послуг за використання такого майна, згідно з рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/3800/22, у відповідача автоматично виникла зобов`язання в силу п. 4.6. договору щодо складання податкових накладних на вказані звіти.
При цьому, твердження позивача, що фактично, останнім здійснено операцію придбання майна у поклажодавця-2 на суму 31 704 893,57 грн, і вказана операція, на думку позивача, підпадає під регулювання п.п.14.1.202 ПКУ, та в силу п.п. 201.10 ст. 201 ПК України у позивача виникає право на податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, критично оцінюється судом, огляду на таке.
Так, відповідно до п.14.1.202 ПК України продаж (реалізація) товарів - це будь-які операції, що здійснюються згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими господарськими, цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на такі товари за плату або компенсацію не залежно від строків її надання, а також операції з безоплатного надання товарів».
Згідно з підпунктами "а" і "б" пункту 185.1 статті 185 ПК України об`єктом оподаткування ПДВ є операції платників податку з постачання товарів/послуг, місце постачання яких відповідно до статті 186 ПК України розташоване на митній території України. 
За умовами п. 187.1 статті 187 ПК України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.
Пунктом 188.1 статті 188 ПК України визначено, що база оподаткування ПДВ операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку на реалізацію суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів). 
Пунктом 201.10 ст. 201 ПК України передбачено, що при здійсненні операцій з постачання товарів / послуг платник податку - продавець товарів / послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в ЄРПН та надати покупцю за його вимогою.
Оскільки матеріали справи не містять жодного доказу того, що за спірним договором відбулося придбання майна та/або перехід права власності на таке майно, суд зазначає на помилковість посилання позивача на п.п.14.1.202 ПКУ та п.п. 201.10 ст. 201 ПК України, що повинні застосуватися при здійснені господарської операції, визначеною п. 4.5. договору.
Крім цього, суд погоджується з доводами відповідача, що рішенням Господарського суду міста Києва від 01.11.2022 у справі № 910/3800/22 стягнуто з КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» на користь АТ «НВК «Гірничі машини» 31 704 893,57 грн у вигляді відшкодування збитків у зв`язку з неповерненням майна, що було передано за договором зберігання і не повернуто після спливу терміну зберігання.
Так, колегією суддів у постанові Північного господарського апеляційного суду від 30.05.2023 22 у справі № 910/3800/22, якою залишено без змін рішення Господарського суду міста Києва від 01.11.2022, встановлено: «Відповідно до ч. 1 ст. 951 ЦК України збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем: 1) у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості; 2) у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість.
49. Як встановлено вище, пунктом 3.9 Договору зберігання (у редакції додаткової угоди № 2 від 01.08.2018) передбачено, що в разі неповернення Майна у строки, визначені пунктом 3.4 Договору з вини Зберігача, Поклажодавець має право вимагати компенсації збитків у розмірі вартості неповернутого майна, що визначається, виходячи з цін, зазначених у додатках 1, 2, 3, 4, 6, 7 до цього Договору та Актах приймання-передавання на зберігання.
50. Відповідно до п. 4.3 Договору зберігання збитки, завдані Поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням Майна, відшкодовуються Зберігачем: у разі втрати (нестачі) Майна - у розмірі його вартості згідно з Актом або шляхом заміни його на майно такого самого роду та такої самої якості; у разі пошкодження Майна - у розмірі суми, на яку знизилася його вартість.
51. Позивач звертався до відповідача з вимогою повернути майно у зв`язку зі спливом терміну дії Договору зберігання листами № 4/07-1 від 04.07.2019 та № 1-6/09 від 06.09.2019...
68. З огляду на те, що відповідач не заперечує факт зберігання та використання ним майна на підставі Договору зберігання на загальну суму 31 704 893,57 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи листами зі звітами про найменування та кількість використаного майна, і доказів оплати використаного майна не надав, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог АТ "НВК "Гірничі машини" та правомірно задовольнив позов повністю».
Відповідно ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Частиною 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини, від 25.07.2002, "Справа "Совтрансавто-Холдинг" проти України" п. 72 "В. Оцінка Суду").
Таким чином, факт передачі майна на зберігання, і не повернення його після закінчення терміну зберігання, у зв`язку з чим позивачем відшкодовано збитки відповідачу у розмірі вартості втраченого майна, встановлені судовим рішенням у справі № 910/3800/22, мають преюдиційне значення і не підлягають повторному доказуванню.
З огляду на наведене вище, суд приходить до висновку, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що за спірним договором та за спірний період відбулася господарська операція, яка підпадає під кваліфікацію п.п. 14.1.202 ПК України.
Крім цього, беручи до уваги положення ст. 559, ч.1, ч.4 ст. 634, ч.1 ст. 938, ст. 922 Цивільного кодексу України та умови договору, зокрема, п. 7.1. щодо терміну дії договору та п. 1.2. щодо згоди поклажодавця на надання зберігачу права на користування майном, враховуючи що строк дії договору сплив 17.06.2019, то відповідно у позивача не припинилось зобов`язання по повернення майна після зберігання, однак право на використання майна за згодою поклажодавця в порядку п.1.2. договору припинилось, що також свідчить про помилковість доводів позивача щодо не виконання відповідачем п. 4.5. договору. 
Окрім іншого, суд також відзначає, що позивачем також не доведено факту вчинення відповідачем податкового правопорушення у вигляді не нарахування ПДВ на суму коштів одержаних від позивача за рішенням суду у справі № 910/3800/22, як і не доведено понесення ним реальних збитків у розмірі суми ПДВ, яку він не зміг зарахувати до податкового кредиту, у зв`язку з невиконанням відповідачем свого зобов`язання з реєстрації податкової накладної в ЄРПН.
Як вірно зауважив відповідач, порушення контрагентом порядку реєстрації податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних не позбавляло позивача права на включення спірної суми до податкового кредиту, а зумовлювало її нарахування необхідністю додання до податкової декларації за звітний податковий період скарги на такого постачальника з доданням певного пакету документів. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10.05.2018 у справі № 917/799/17. 
Необхідним елементом для стягнення збитків є доведеність протиправних дій відповідача, саме доведення факту порушення ним правил складання та реєстрації у встановлений спосіб податкових накладних, зазначений факт повинен бути підтверджений належними та допустимими доказами, якими, зокрема, може бути акт (довідка) перевірки, рішення відповідного контролюючого органу, складеного за результатами перевірки. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі № 911/224/19 від 10.03.2020. 
Приписами статті 224 Господарського кодексу України передбачено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною. До складу збитків включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом (стаття 225 Господарського кодексу України).
Для застосування такого заходу відповідальності, як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу господарського правопорушення: порушення зобов`язання; збитки; причинний зв`язок між порушенням зобов`язання та збитками; вина.
Відсутність хоча б одного із вказаних елементів, що утворюють склад правопорушення, не дає підстави кваліфікувати поведінку боржника як правопорушення та, відповідно, не може бути підставою застосування відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності.
Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і збитками є обов`язковою умовою відповідальності. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв`язку.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частинами 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у частині 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України.
Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.
До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом
Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (пункт 33 Рішення від 27.10.1993 Європейського суду з прав людини у справі "Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів"). 
У пункті 26 рішення від 15.05.2008 Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.
Отже, при зверненні до суду з позовом про відшкодування збитків позивачем повинно бути доведено факт нанесення саме неправомірною діяльністю відповідача певної матеріальної шкоди позивачу та наявність причинно-наслідкового зв`язку між нанесеною шкодою та діяльністю відповідача. Натомість вина боржника у порушенні зобов`язання презюмується та не підлягає доведенню кредитором, тобто саме відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.
Оскільки матеріали справи не містять доказів, що за спірним договором відбулася господарська операція, яка підпадає під кваліфікацію п.п. 14.1.202 ПК України та доказів вчинення з боку відповідача податкового правопорушення, суд дійшов висновку, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено наявності всіх елементів складу господарського правопорушення, що унеможливлює покладення на відповідача обов`язку відшкодування збитків. Належних доказів, які в своїй сукупності дали суду підстави дійти протилежного висновку сторонами не представлено.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина 1 статті 236 ГПК України).
Разом з тим, суд відзначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункті 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п. 29). Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.
З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. При цьому, суд зазначає, що іншим доводам сторін оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.
За таких обставин суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до приписів статті 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.
Керуючись ст. ст. 129, 191, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю. 

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складене 22.01.2026.

Суддя Л. Г. Пукшин