ПОСТАНОВА                               
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
10 грудня 2025 року
м. Київ
 
справа № 336/271/22
провадження № 61-12449св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),                       Тітова М. Ю., 
 
позивач - Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця»,
відповідачі: комісія з трудових спорів виробничого підрозділу «Запорізьке моторвагонне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», ОСОБА_1 , 
треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на постанову Запорізького апеляційного суду від 16 квітня 2024 рокуу складі колегії суддів: Кухаря С. В., Крилової О. В., Трофимової Д. А., 
 
ВСТАНОВИВ:
1.            Описова частина
Короткий зміст позовної заяви
 
У січні 2022 року Акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі - 
АТ «Укрзалізниця») в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» звернулося до суду з позовом до комісії з трудових спорів виробничого підрозділу «Запорізьке моторвагонне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» (далі - комісія/КТС), ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про скасування рішення комісії з трудових спорів.
Позов мотивований тим, що на виконання норм статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», статті 46 КЗпП України, вимог постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»; з урахуванням наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня                        2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» (далі - Перелік № 2153) позивач наказом від 09 грудня 2021 року                   № 319/ОС «По особовому складу» відсторонив ОСОБА_1 від роботи.
ОСОБА_1 16 грудня 2021 року звернувся до КТС і з заявою про вирішення індивідуального трудового спору, в якій просив скасувати наказ від 09 грудня 2021 року № 319/ОС, згідно з яким його було відсторонено від роботи.
Рішенням КТС від 21 грудня 2021 року № 4 (за підписом голови КТС Тріщук В. В. та секретаря КТС Марченко Ю. В.) наказ від 09 грудня 2021 року № 319/ОС скасовано з посиланням на загальні норми матеріального права, закріплені в статтях 3, 19, 32 Конституції України, частині першій статті 29 Закону України від 06 квітня 2000 року N 1645-III «Про захист населення від інфекційних хвороб» (далі - Закон № 1645-III), статті 286 ЦК України, статті 235 КЗпП України.
 
Позивач уважав, що КТС залишила поза увагою Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким були внесені зміни до розділу Х «Прикінцеві положення» Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» № 1645. Так вказаний розділ Х доповнений пунктом 25 такого змісту: «25. Тимчасово, на період здійснення заходів щодо запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), передбачених карантином, встановленим Кабінетом Міністрів України, з урахуванням епідемічної ситуації, можуть бути запроваджені обмежувальні протиепідемічні заходи щодо фізичних осіб». За порушення встановлених обмежувальних протиепідемічних заходів особи несуть відповідальність згідно із законом, наприклад: відповідальність, передбачену статтею 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення «Порушення правил щодо карантину людей». Також позивач вважав, що вимога керівника АТ «Укрзалізниці» про обов`язкову вакцинацію працівників проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Тобто в цьому питанні принцип важливість суспільних інтересів (стратегічного підприємства АТ «Укрзалізниця») превалює над особистими інтересами працівника ОСОБА_1 , тобто таке втручання АТ «Укрзалізниці» в права та інтереси ОСОБА_1 шляхом його відсторонення від роботи має об`єктивні підстави та є виправданим. 
 
Ураховуючи викладене, АТ «Укрзалізниця» просило суд скасувати рішення КТС від 21 грудня 2021 року № 4.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції  
Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя 
від 29 травня 2023 року позовні вимоги АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» задоволено.
Скасовано рішення КТС від 21 грудня 2021 року № 4 про скасування наказу                                            від 09 грудня 2021 року № 319/ОС «По особовому складу» про відсторонення від роботи ОСОБА_1 . 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що особливість роботи ОСОБА_1 як розподілювача робіт 3 розряду дільниці поточного ремонту та технічного обслуговування електропоїздів відокремленого структурного підрозділу «Запорізьке моторвагонне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» зумовлює службову необхідність у контактуванні з іншими працівниками підприємства, що підвищує ризик інфікування коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяє його поширенню, а іншу форму організації роботи (дистанційну або надомну) організувати неможливо, тому АТ «Укрзалізниця» (в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця») правомірно ухвалило рішення про відсторонення ОСОБА_1 від роботи. З огляду на те, що за ОСОБА_1 на період відсторонення зберігається робоче місце, трудовий договір не припинений, нарахування заробітної плати відновлюється одразу після усунення позивачем причин, що зумовили відсторонення від роботи та після його допуску до роботи (виконання робіт), суд не вбачав порушення права ОСОБА_1 на працю, що передбачене у статті 43 Конституції України.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції  
 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 16 квітня 2024 року заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 травня 2023 року скасовано та прийнято нову постанову про відмову в задоволенні позову. 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що у цій справі позивач не довів, а суд не встановив фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме ОСОБА_1 від роботи. Тому таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самого відповідача.
За таких обставин дії роботодавця в цьому випадку, щонайменше, були непропорційними переслідуваній легітимній меті, для досягнення якої держава передбачила можливість відсторонення працівника від роботи.
А отже і рішення КТС від 21 грудня 2021 року № 4 про скасування наказу                             від 09 грудня 2021 року № 319/ОС  про відсторонення від роботи                                    ОСОБА_1 є законним, і підстав для його скасування немає.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
10 вересня 2024 року АТ «Українська залізниця» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Запорізького апеляційного суду від 16 квітня                          2024 року, у якій просить скасувати оскаржуване рішення, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня                         2024 року у справі № 191/4364/21, від 16 січня 2019 року у справі                                                     № 373/2054/16-ц, від 20 січня 2021 року у справі № 807/1671/16, постанові Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 205/1329/22 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У жовтні 2024 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, у якому зазначив, що рішення є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування немає. 
 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_1 працює на посаді розподілювача робіт 3 розряду дільниці поточного ремонту та технічного обслуговування електропоїздів відокремленого структурного підрозділу «Запорізьке моторвагонне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця».
 
Наказом структурного підрозділу «Запорізьке моторвагонне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» від 09 грудня 2021 року                           № 319/ОС ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 09 грудня 2021 року без збереження заробітної плати до дня фактичного щеплення проти COVID-19 або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 (форма № 028-1/о).
 
У цьому наказі зазначено такі підстави відсторонення від роботи: стаття 46 КЗпП України, частина друга статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказ Міністерства охорони здоров`я від 04 жовтня                                 2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», пункт 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня                    2020 року № 1236 та лист ознайомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 від 30 листопада 2021 року № 13.
 
На наказі є напис ОСОБА_1 , що він не згодний з наказом через порушення конституційних і трудових прав. З огляду на це 16 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до КТС з приводу вирішення індивідуального трудового спору, який виник унаслідок розбіжностей між ним та адміністрацією структурного підрозділу «Запорізьке моторвагонне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця».
 
Рішенням КТС від 21 грудня 2021 року № 4 скасовано наказ позивача від 09 грудня 2021 року № 319/ОС та зазначено щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника на підставі статті 235 КЗпП України.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (стаття 43 Конституції України).
 
Відповідно до частини першої статті 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.
 
Суди установили, що наказом структурного підрозділу «Запорізьке моторвагонне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця»                               від 09 грудня 2021 року № 319/ОС ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 09 грудня 2021 року без збереження заробітної плати до дня фактичного щеплення проти COVID-19 або надання висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 (форма № 028-1/о).
 
Рішенням КТС від 21грудня 2021 року № 4 скасовано наказ позивача                                         від 09грудня 2021 року № 319/ОС та зазначено щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника на підставі статті 235 КЗпП України. 
 
Відповідно до статті 228 КЗпП України у разі незгоди з рішенням комісії по трудових спорах працівник чи власник або уповноважений ним орган можуть оскаржити її рішення до суду в десятиденний строк з дня вручення їм виписки з протоколу засідання комісії чи його копії. 
 
Згідно з пунктами «б», «г» статті 10 Закону України від 19 листопада 1992 року «Основи законодавства України про охорону здоров`я» (далі - Закон № 2801-XII) громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.
 
Частиною першою статті 12 Закону № 1645-ІІІ передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.
 
Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт (речення перше та друге частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ).
 
У первинній редакції до цього Переліку № 2153 ввійшли: працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.
 
Постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83 затверджено Перелік об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави (далі - Перелік № 83), до якого віднесено, зокрема, АТ «Укрзалізниця».
 
Наказом МОЗ від 01 листопада 2021 року № 2393 «Про затвердження змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», який набрав чинності                                               09 грудня   2021 року, Перелік № 2153 було доповнено пунктами 4-6, відповідно до яких до нього увійшли також працівники: підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; підприємств, установ та організацій, включених до Переліку № 83.
 
Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 постанову Кабінету Міністрів України № 1236 було доповнено пунктом 41-6, відповідно до якого керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій доручено забезпечити:
1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153;
2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я;
3) взяття до відома, що:
на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»;
відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються;
строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.
 
Питання відсторонення від роботи додатково регламентовано в Законі України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» (далі - Закон № 4004-XII) та в Інструкції про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності, затвердженій наказом МОЗ України від 14 квітня 1995 року № 66 (далі - Інструкція № 66).
 
Положення абзацу шостого частини першої статті 7 Закону № 4004-XII та Інструкції № 66 не охоплюють порядок відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою чи ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень для запобігання захворюванню на COVID-19. Обов`язки роботодавців щодо забезпечення епідеміологічного благополуччя населення визначені не тільки Законом № 4004-XII. Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 передбачено, що відсторонення працівників в межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ і частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу».
 
Таким чином, відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Норми законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника.
 
Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові                              від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22).
 
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що при вирішенні питання про правомірність відсторонення працівника від роботи у зв`язку з відсутністю профілактичного щеплення проти COVID-19 слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення особи від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.
 
В кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи слід виходити не тільки з Переліку № 2153, а й з оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як:
- кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);
- форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;
- умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;
- контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.
 
Аналогічний висновок наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду                     від 27 березня 2024 року у справі № 191/4364/21 (провадження 14-172цс23).
 
Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів.
 
Суд першої інстанції, враховуючи зазначені вимоги законодавства та встановивши, що особливість роботи ОСОБА_1 як розподілювача робіт 3 розряду дільниці поточного ремонту та технічного обслуговування електропоїздів відокремленого структурного підрозділу АТ «Укрзалізниця» зумовлює службову необхідність контактувати з іншими працівниками підприємства, що підвищує ризик інфікування коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяє його подальшому поширенню, а іншу форму організації роботи (дистанційну або надомну) організувати неможливо в силу характеру цієї посади, дійшов правильного висновку, що АТ «Українська залізниця» (в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця») правомірно ухвалило рішення про відсторонення ОСОБА_1 від роботи.
 
З огляду на те що за ОСОБА_1 на період відсторонення зберігалося робоче місце, трудовий договір не припинений, нарахування заробітної плати відновлюється одразу після усунення позивачем причин, що зумовили відсторонення від роботи та після його допуску до роботи (виконання робіт), то суд першої інстанції обґрунтовано не вбачав порушення права ОСОБА_1 на працю, що передбачене у статті 43 Конституції України.
 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що наказ структурного підрозділу «АТ «Укрзалізниця» від 09 грудня 2021 року № 319/ОС «По особовому складу» про відсторонення ОСОБА_1 від роботи                                     з 09 грудня 2021 року без збереження заробітної плати до дня фактичного щеплення проти COVID-19 або надання висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 (форма № 028-1/о) ґрунтується на законі і є правомірним.
 
Враховуючи викладене, суд першої інстанції обґрунтовано скасував рішення КТС від 21 грудня 2021 року № 4.
 
Апеляційний суд скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції, отже, постанова апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням у силі рішення суду першої інстанції.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Установивши, що апеляційний суд скасував судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції відповідно до статті 413 ЦПК України скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.
 
Постанову Запорізького апеляційного суду від 16 квітня 2024 року скасувати, заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 травня                         2023 року залишити в силі.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                   М. Є. Червинська
Судді:                                                                             А. Ю. Зайцев
                                                                                      Є. В. Коротенко
                                                                                       В. М. Коротун
М. Ю. Тітов