КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/15720/2025

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 754/15896/20

13 листопада 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.
суддів - Борисової О.В. 
- Рейнарт І.М.
при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами представника позивача  ОСОБА_1 адвоката Бабак Валентини Володимирівни, представника відповідача Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації - Зелінської Надії Миколаївни, представника третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації - Алексійчук Наталії Василівни на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 липня 2025 рокута на додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 липня 2025 року, ухвалені під головуванням судді Зотько Т.А., у справі за позовом  ОСОБА_1 до Деснянської районної в  м. Києві державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання рішення протиправним, стягнення моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації (далі - Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської РДА), про визнання рішення протиправним, відшкодування моральної шкоди.
Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що 17 червня 2020 року представники Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської РДА у м. Києві під час рейду «Діти вулиці» відвідали її родину. Її разом із дитиною зустріли на вулиці, під час їх прогулянки біля місця проживання. Вона дозволила представникам Служби увійти до квартири АДРЕСА_1 та оглянути дитину. Після того, як у дитини була виявлена температура, швидка допомога, за підтримки поліції та Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської РДА, примусово забрали дитину до дитячої лікарні. Без погодження з нею дитину перевели до інфекційної лікарні з підозрою на Covid-19, який не підтвердився, а потім та перевели до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей № 1.
Коли вона звернулась до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей № 1, їй було заборонено забирати дитину додому та мати з нею зустрічі. 
17 червня 2020 року були оформлені: акт проведення оцінки рівня безпеки дитини, висновок оцінки потреб сім`ї, складено протокол про адміністративне правопорушення за частиною першою статті 184 КУпАП щодо неналежного виконання нею батьківських обов`язків та виконуючий обов`язки голови Деснянської РДА у м. Києві ОСОБА_2 було  прийнято розпорядження № 341 від 17 червня 2020 року «Про негайне відібрання дитини у матері».
Позивачка вважала, що зазначені дії Деснянської РДА були протиправними, а розпорядження № 341 - є незаконним, оскільки не містить підстав для відібрання дитини, в ньому відсутні арґументи щодо обраного захисту інтересів дитини без збереження сім`ї. Вказане розпорядження прийнято без її участі та не надано їй для належного ознайомлення, винесено без врахування усіх обставин справи та життєвої ситуації, в якій вона та дитина опинилися та, які є важливими для повноцінного та об`єктивного розгляду даної ситуації. Вказувала, що через розлучення із дитиною протягом 128 днів вона зазнала моральної шкоди, яка повинна бути відшкодована відповідачем.
В обґрунтування підстав відшкодування спричиненої їй моральної шкоди позивач ОСОБА_3 посилалась на те, що спричинена їй та дитині моральна шкода полягала в душевних стражданнях та сильних душевних хвилюваннях, які вони зазнали у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача щодо відібрання дитини. Ризик розлучення сім`ї був занадто великим для них, а відібрання дитини було зроблено силоміць, всупереч бажання самої дитини. Їй забороняли зустрічатись з власною дитиною. Перші короткі зустрічі у Центрі не були простими для обох. Після таких зустрічей дитина не хотіла відпускати її та бажала залишити Центр разом з нею. 128 днів розлучення сім`ї були занадто тяжкими морально та душевно, як для самої неї, так і для дитини. Особливо тяжкими для неї були моменти, коли вона розуміла, що не може захистити свою дитину, яка скаржилась на неналежне та образливе до неї ставлення з боку інших підлітків (хлопчиків), з якими дівчинка проводила час в Центрі та в школі. Позивачка зазначала, що дана ситуація обтяжувалася ще й тим, що Служба у справах дітей не була налаштована на збереження її сім`ї та їй було повідомлено, що будуть вчиняти дії щодо позбавлення її батьківських прав, що ще більше додавало страху за майбутню долю її дитини.
З урахуванням наведених обставин, уточнивши позовні вимоги, позивач   ОСОБА_1 а просила суд:визнати протиправними розпорядження Деснянської РДА у м. Києві № 341 від 17 червня 2020 року «Про негайне відібрання дитини у матері» та дії Деснянської РДА у м. Києві щодо відібрання дитини ОСОБА_5 ; стягнути з Деснянської РДА у м. Києві на  її користь моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14 липня 2025 року позов ОСОБА_1 до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації задоволено частково.
Визнано протиправними розпорядження Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації від 17.06.2020 №341 «Про негайне відібрання дитини у матері» та дії Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації щодо відібрання малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації на користь ОСОБА_1 10 000,00 гривень моральної шкоди та витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 783,60 гривні.
В задоволенні інших вимог позову - відмовлено.
Додатковим рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 липня 2025 року заяву представника - адвоката Бабак В.В. про відшкодування судових витрат задоволено частково.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 30 000 гривень.
В задоволенні інших вимог заяви - відмовлено.
Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, сторони у справі та третя особаСлужба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації подали апеляційні скарги на основне та додаткове судове рішення у справі.
В апеляційних скаргах представник позивача  ОСОБА_1 адвокат Бабак Валентина Володимирівна просить апеляційний суд рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 липня 2025 року у справі № 754/15896/20 за позовом ОСОБА_1 до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, в частині визначення розміру стягнення моральної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 та стягнути з Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації моральну шкоду в розмірі 100 000 грн; скасувати додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 28 липня 2025 року в частині, що стосується визначення розміру стягнення судових витрат, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені вимоги ОСОБА_1 та стягнути з Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації судові витрати у розмірі 618 055,54 грн.
В обґрунтування змісту вимог апеляційних скарг зазначає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваних частинах ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 липня 2025 року мотивована тим, що сторона позивача погоджується з висновком суду першої інстанції в частині встановлення факту спричинення їй та її дитині моральної шкоди внаслідок протиправних дій відповідача. Водночас, визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000 грн є необґрунтованим, неспівмірним із завданими стражданнями та таким, що суперечить принципу справедливості й балансу інтересів сторін, як одній із ключових засад верховенства права.
Вважає, що суд першої інстанції при визначенні розміру моральної шкоди не врахував тривалість та інтенсивність душевних страждань, спричинених примусовим розлученням сім`ї протягом 128 днів; не надав належної оцінки психологічним наслідкам для дитини та позивачки, які були підтверджені доказами; не застосував у повному обсязі положення ст. 23, ст. 1167 ЦК України, а також не врахував правові позиції Верховного Суду та практику ЄСПЛ щодо справедливої сатисфакції; обмежився виключно власною суб`єктивною оцінкою характеру страждань і формальним посиланням на принципи розумності й справедливості, не надавши судового мотивування щодо обґрунтованості заниженої суми компенсації; не забезпечив дотримання принципу пропорційності та балансу інтересів, що є складовою верховенства права, та не врахував відновлювальну і превентивну функції інституту моральної шкоди.
На переконання сторони позивача, заявлений позивачкою розмір компенсації у 100 000,00 грн є обґрунтованим, відповідає, як вимогам національного законодавства, так і міжнародним стандартам захисту прав людини, а також забезпечує відновлювальну та превентивну функцію інституту моральної шкоди, сприяючи відновленню порушених прав позивачки та її дитини та запобігаючи подібним порушенням у майбутньому.
У зв`язку з викладеним, сторона позивача вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині визначення розміру моральної шкоди шляхом задоволення позовних вимог у повному обсязі, а саме - стягнення з відповідача  на користь позивачки 100 000,00 грн моральної шкоди.
Апеляційна скарга на додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 28 липня 2025 року обгрунтована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи додаткове рішення щодо відшкодування судових витрат, перевищив надані законом дискреційні повноваження та неправильно застосував норми процесуального й матеріального права. Внаслідок цього фінансовий тягар було безпідставно покладено на позивачку, яка зазнала шкоди внаслідок протиправного рішення відповідача, що спричинило, як матеріальну, так і моральну шкоду. Таке рішення є необґрунтованим, неспівмірним і суперечить принципам справедливості, розумності та пропорційності у відшкодуванні судових витрат.
Зазначає, що витрати позивачки на правничу допомогу в попередньому провадженні були обґрунтованими в її заяві від 17.07.2025 року, є необхідними та реальними і підлягають відшкодуванню у повному обсязі.
Витрати на оформлення та відправку документів адвокатом є складовою професійної правничої допомоги та підлягають відшкодуванню.
Висновок суду про неможливість відшкодування витрат на проїзд та час затрачений транспортом загального користування, сторона позивача вважає необґрунтованим.
Суд фактично обмежився загальними формулюваннями («витрати завищені», «не співмірні»), не зазначивши, які саме послуги адвоката він визнав надмірними, не обґрунтував причин, чому їхня вартість не відповідає умовам, та не проаналізував конкретний обсяг і складність виконаної роботи.
Таким чином, додаткове рішення у цій частині не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо обов`язку мотивувати судові рішення та містить істотні порушення процесуального закону.
Крім того, суд першої інстанції не зазначив жодних підстав щодо компенсації сплаченого судового збору під час попереднього апеляційного розгляду. Витрати на судовий збір, як складова судових витрат, також підлягають відшкодуванню відповідно до ч. 1 ст. 133 та ч. 2 ст. 137 ЦПК України, оскільки були необхідними для участі сторони у процесі.
Звертає увагу суду на те, що головна причина, через яку судові витрати позивачки повинні бути задоволені, полягає в тому, що ця справа була складною та стосувалась свавілля з боку державних органів та їх посадових осіб в особі відповідача та третьої особи, які направлені на порушення права позивачки та її малолітньої дитини ОСОБА_6 на повагу до їх приватного та сімейного життя, яке в першу чергу гарантується статтями 32 та 51 Конституції України та статтями 1 та 8 Європейської конвенції з прав людини. Вони відібрали дитину від позивачки та утримували її 128 днів окремо, намагаючись тим часом позбавити позивачку батьківських прав.
Вважає, що виключно через кваліфіковану правову допомогу третя особа була вимушена повернути дитину матері, відкликати свій позов про позбавлення батьківських прав, а суд першої інстанції у цій справі - визнати, що дії та рішення відповідача та третьої особи були неправомірними.
В апеляційній скарзіпредставник третьої особи: Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації - Алексійчук Наталія Василівна просить суд: скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14.07.2025 у справі № 754/15896/20 за позовом ОСОБА_1 до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання рішення протиправним, стягнення моральної шкоди і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ; скасувати рішення (додаткове) Деснянського районного суду міста Києва від 28.07.2025 року у справі № 754/15896/20 за позовом ОСОБА_1 до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання рішення протиправним, стягнення моральної шкоди і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_1 .
В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що основне та додаткове рішення суду першої інстанції ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Вказує, що у зв`язку з загрозою життю та здоров`ю малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було прийнято рішення про її негайне відібрання.
Встановлені під час перевірки факти свідчать про те, що мати дитини ОСОБА_1 свідомо допускала такий стан речей і не мала бажання його виправити.
Усвідомлюючи своє скрутне матеріальне становище, позивач не прийняла жодних зусиль, щоб його поліпшити: не працевлаштувалась, не навела порядок у житлі, щоб воно було придатним для проживання родини з маленькою дитиною.
У матеріалах справи відсутні дані, що позивач є інвалідом або має незадовільний стан здоров`я, який не дозволяє їй виконувати навіть незначні фізичні навантаження та займатися «хатньою роботою», підтримуючи оселю в чистоті. Крім того, неохайний стан дитини, бруд в будинку свідчать про те, що позивач вела такий спосіб життя, при якому не треба прикладати будь-яких зусиль для нормального існування. Відсутність порядку в будинку та повна антисанітарія створені саме позивачкою, а точніше - її бездіяльністю.
Тобто, позивачка показала себе безвідповідальною матір`ю, яка не переймається забезпеченням нормальних умов для життя і розвитку дитини.
Відповідно, необхідно дотримуватись справедливого балансу між інтересами батьків та дитини, і приділяти першочергову увагу найкращим інтересам дитини.
Оскільки позивач умисно не виявляла батьківського піклування щодо своєї малолітньої доньки, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за умови відсутності задовільних умов для проживання дитини в будинку і створення небезпеки для життя і здоров`я дитини через небезпечне середовище в будинку, було прийнято рішення про негайне відібрання дитини від матері, ОСОБА_1 , та винесено розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 17.06.2020 року № 341 «Про негайне відібрання дитини у матері».
Щодо твердження суду першої інстанції про те, що розпорядження не містить обґрунтувань, достатньо переконливих і зважених аргументів на доведення наявності безпосередньої загрози для життя або здоров`я малолітньої дитини з метою її захисту, третя особа зазначає, що діючим законодавством України не передбачено викладення обставин обґрунтованості винесення акту. Вказані обставини були зазначені в службовій записці на ім`я в.о. голови Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 17.06.2020 року вих. № 10223-1887. Пояснювальна записка викладена в скороченому варіанті, оскільки до пояснювальної записки була направлена службова записка.
Щодо того, що позивач не повідомлялася про прийняте Розпорядження про відібрання дитини, Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації (третя особа у справі) вказує, що при підписанні акта проведення оцінки рівня безпеки стану дитини, позивач відмовилась підписуватися. Зміст акта та розпорядження їй було повідомлено.
Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації вважає що, задовольняючи позов в частині визнання розпорядження протиправним, суд першої інстанцій, всупереч вимогам процесуального закону, не надав належної оцінки доводам та не оцінив надані відповідачем та третьою особою докази про те, що позивачка не створила умови для проживання дитини та що в неї відсутні можливості для належного матеріального утримання дитини. Тобто, позивачка показала себе безвідповідальною матір`ю, яка не переймалася забезпеченням нормальних умов для життя і розвитку дитини.
Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації (третя особа у справі) вважає, що розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 17.06.2020 № 341 «Про негайне відібрання дитини у матері» прийнято з дотриманням вимог діючого законодавства, відповідно до Регламенту Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації та в інтересах малолітньої дитини, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з огляду на те, що немає необхідності чекати настання шкідливих наслідків (вони і так очевидні), так як знехтуване ставлення до дітей ніколи не приведе до позитивних наслідків.
Щодо стягнення з відповідача на користь позивачки відшкодування моральної шкоди зазначає що, звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивач має довести факт заподіяння їй відповідачем моральної шкоди, яка за змістом ст.1167 ЦК України завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідача, а також відповідно до того, яких саме втрат немайнового характеру вона зазнала, обґрунтувати розмір відшкодування моральної шкоди. Недоведеність позивачем зазначених обставин у справі є підставою для відмови у задоволенні позову.
На переконання Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, позивачкою не надано суду жодного доказу на підтвердження заподіяної їй моральної шкоди та не наведено доказів причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та заподіяною їй моральною шкодою (у вигляді душевних страждань та психологічних переживань, що негативно відобразились на її психоемоційному стані).
Вважає, що Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації не чинила перешкод у спілкуванні матері та дитини, відвідування її у закладі соціально-психологічної реабілітації та у підтриманні дитячо-батьківських стосунків. Матір дитини залучалася до дисциплінарного обговорення шляхів подолання складних життєвих обставин. Рішення про відібрання дитини та поміщення її в заклад соціально-психологічної реабілітації було прийнято через неналежне виконання  ОСОБА_1 батьківських обов`язків, не створення нею безпечних умов для проживання та розвитку дитини.
За період з 17.06.2020 року (з моменту вилучення) до 23.10.2020 року (повернення дитини до біологічної родини) матері дитини, ОСОБА_1 , було надано повний спектр соціальних послуг для подолання складних життєвих обставин та повернення дитини до родини.
Разом з тим, судом першої інстанції не надано оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння позивачці моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) відповідача вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.
Враховуючи вищевикладене, Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації (третя особа у справі) вважає, що судом першої інстанції зроблено хибні висновки щодо спричинення позивачці моральної (немайнової) шкоди та стягнення за рахунок бюджетних асигнувань з Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації моральної шкоди у розмірі  10 000,00 гривень.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу, Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації зазначає, що витрати в сумі 30 000 гривень є неспівмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим ним часом на надання таких послуг (підготовка цієї справи до розгляду в суді не вимагала значного обсягу юридичної й технічної роботи, адже зазначена справа не є складною; нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалося), не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру.
У поданих апеляційних скаргах представник відповідача Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації - Зелінська Надія Миколаївна просить суд: скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14.07.2025 року у справі № 754/15896/20 за позовом ОСОБА_1 до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання рішення протиправним, стягнення моральної шкоди та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі;скасувати додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28.07.2025 року у справі № 754/15896/20, ухвалене за наслідками розгляду заяви про відшкодування судових витрат позивачки у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання рішення протиправним, стягнення моральної шкоди, та прийняти нове, яким в задоволенні заяви про відшкодування судових витрат відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування змісту вимог апеляційних скарг зазначає, що основне та додаткове рішення суду першої інстанції ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Вказує, що судом першої інстанції не взятий до уваги та проігнорований акт проведення оцінки рівня безпеки дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 17.06.2020 року, складений комісією у складі чотирьох осіб.
У вказаному акті зафіксовано, що при первинному обстежені медичними працівниками швидкої допомоги стан здоров`я дитини був незадовільний, була виявлена температура 37,5, синці, дитина мала ознаки недогляду та занедбаності, низький рівень гігієни, мовленево не розвинена.
Ліжка у дитини немає, спить на матраці, житло не відповідає санітарно - гігієнічним нормам, не працює сантехніка, холодильник відключений, продуктів для харчування дитини або готових страв не виявлено.
Дитину було доставлено до Київської міської дитячої клінічної лікарні № 2.
23.06.2020 року дитина тимчасово влаштована до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей № 1 Служби у справах дітей та сім`ї виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).
Сторона відповідача вважає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку, що всупереч п. 31 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року № 866 (надалі Порядок), розпорядження № 341 від 17.06.2020 року не містить аргументації щодо неможливості передати дитину родичам,  видане без належного з`ясування того, чи дійсно розлучення дитини з матір`ю необхідне для забезпечення її якнайкращих інтересів. Судом не враховано, що діти позивача і раніше перебували на обліку дітей, які опинилися в складних життєвих обставинах, інформації про родичів, до яких би могла бути влаштована дитина, в Службі на момент відібрання не було, а свідок ОСОБА_7 показав, що про таку можливість він та його співмешканка ОСОБА_8 - сестра ОСОБА_6 , розмовляли, однак жодних дій так і не вчинили.
Суд першої інстанції абсолютно безпідставно звертає окрему увагу на те, що п. 2 розпорядження не містить відомостей щодо місця тимчасового влаштування малолітньої дитини, при цьому дитина була влаштована до Центру соціально- психологічної реабілітації дітей № 1, який не є закладом охорони здоров`я, оскільки абз. 3 п. 8 Порядку чітко визначено, що у разі виявлення (підтвердження) за результатами оцінки рівня безпеки дитини фактів безпосередньої загрози її життю або здоров`ю та потреби у вжитті невідкладних заходів, до забезпечення її безпеки дитина може бути невідкладно направлена до закладів охорони здоров`я для обстеження стану її здоров`я, надання необхідної медичної допомоги в стаціонарних умовах та документування фактів жорстокого поводження з нею або тимчасово влаштована відповідно до пункту 31 цього Порядку.
Матеріалами справи та показаннями свідків підтверджено той факт, що дитину ОСОБА_9  17 червня 2020 року було доставлено до Київської міської дитячої клінічної лікарні № 2, а вже 23.06.2020 року дитина тимчасово була влаштована до Центру соціально - психологічної реабілітації № 1 Служби у справах дітей та сім`ї Київської міської державної адміністрації, що передбачено, серед інших варіантів влаштування, пунктом 31 Порядку.
Отже, на переконання сторони відповідача, враховуючи обставини відібрання дитини, її стан здоров`я, зовнішній вигляд було прийнято законне та обґрунтоване рішення в інтересах малолітньої дитини.
Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16- ц, провадження № 14-327цс18.
Щодо стягнення моральної шкоди сторона відповідача зазначає, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава, як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, який позивач зазначає порушником своїх прав.
Відповідно до ч. 1 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.
Однак стороною позивача не було заявлено відповідного клопотання в порядку ч. 1 ст. 51 ЦПК України.
В частині оскарження додаткового судового рішення сторона відповідача доводи апеляційної скарги обгрунтовує тим, що розмір судових витрат, стягнутих з відповідача на користь позивачки на підставі оскаржуваного додаткового рішення, не відповідає принципу співмірності, критерію розумності розміру витрат, враховуючи незначну складність справи.
При цьому, жодних заяв про намір подати заяву про стягнення з відповідача витрат по сплаті судового збору, витрат на надання професійної правничої допомоги та суміжних з цим витрат у загальному розмірі 618 055 грн 54 коп. стороною позивача до закінчення судових дебатів подано (заявлено) не було.
У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
Беручи до уваги той факт, що є підстави для відмови в задоволенні заяви позивачки, сторона відповідача вважає, що розмір судовх витрат, стягнутих з відповідача на користь позивачки на підставі оскаржуваного додаткового рішення, не відповідає принципу співмірності, критерію розумності розміру витрат, враховуючи незначну складність справи.
У відзивах на апеляційні скарги представник позивача  ОСОБА_1 адвокат Бабак Валентина Володимирівни просить суд залишити без задоволення апеляційні скарги відповідача Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 липня 2025 року та на додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 липня 2025 року у справі № 754/15896/20; судові витрати позивачки по розгляду апеляційних скарг Деснянської районної в місії Києві державної адміністрації покласти на апелянта.
Зазначає, що усі докази, надані представником позивачки, не знайшли належного пояснення з боку відповідача та третьої особи, свідчать про їх свідоме зловживання положенням, як представників влади та  про грубе порушенням чинного законодавства України. Обставини справи, викладені за версією відповідача, не відповідають дійсності та не підтверджуються доказами у справі, а правова позиція, яка ним викладена, свідчить виключно про правомірність вимог позивачки.
Як вбачається із матеріалів справи та усних пояснень представників відповідача та третьої особи, вони не змогли довести дотримання, передбаченого п. 8 Порядку, під час примусового відібрання дитини у позивачки 17.06.2020 року.
Відповідач та третя особа діяли абсолютно в зворотньому порядку, маючи, на думку сторони позивача,конкретну мету - відібрати дитину у позивачки.
Позивачка вважає, що відібрання її дитини не мало нічого спільного з рейдом "Діти вулиці". Відвідування оселі позивачки та примусове відібрання її дитини було результатом цілеспрямованих дій з боку відповідача та третьої особи.
Позивачка не заперечує того факту, що раніше її діти перебували на обліку у третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної у м.Києві державної адміністрації, як діти, які опинились у складних життєвих обставинах. Це зумовлено перш за все тим, що до серпня 2019 року у позивачки була старша донька ОСОБА_10 , 1997 року народження, яка від народження мала діагноз '"Гідроцефалія", та позивачка 22 роки поспіль повинна була вчиняти дії щодо постійного догляду за нею. В першу чергу, з цієї причини вона не могла влаштуватися на роботу і тому сім`я жила за рахунок соціальної допомоги.
Тим не менш, на день відібрання дитини ОСОБА_12 , усі діти позивачки з такого обліку були зняті ще у 2015-2016 роках. Доказами цього є обліково-статистичні картки № 0281737, № 9905860, №9905862 та № 0281689, датовані 16 липня 2020 року, тобто, майже через місяць після відібрання дитини у позивачки.
Позивачка згодна з позицією відповідача, що акт має суттєве значення для справи, оскільки він доказує, що відповідач та третя особа діяли не дотримуючись п. 8 Порядку, та підтверджує правдивість обставин справи, зазначених позивачкою в позовній заяві та в її апеляційній скарзі.
Однак, цей акт не може бути прийнятий як доказ обгрунтованості прийняття Деснянською районною у м.Києві державною адміністрацією Розпорядження № 341, оскільки це розпорядження було прийнято  відповідачем раніше за акт.
Сторона позивача вважає, що суд першої інстанції належно встановив протиправність дій відповідача, причинно-наслідковий зв`язок та наявність моральної шкоди, заподіяної позивачці.
Таким чином, апеляційні доводи відповідача про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди є безпідставними, оскільки вони суперечать змісту чинного рішення суду, на яке подано апеляційну скаргу, і фактично ігнорують встановлені судом фактичні обставини та надану правову оцінку доказам.
Щодо виклику свідків зазначає, що під час підготовчого засідання в суді першої інстанції під голувуванням судді Зотько Т.А., яке відбулося 19.09.2024 року, представники відповідача або третьої особи не заявляли подібного клопотання, а тому сторона позивача не вбачає в цьому порушення процесуальних прав відповідача або третьої особи.
Щодо належного відповідача у справі сторона позивача зазначає, що третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації за місцем проживання позивачки готувала пояснювальну записку та проєкт Розпорядження № 341, а відповідач Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація його розглядала та ухвалювала це рішення в межах своїх повноважень, як орган місцевого самоуправління, і тому саме на неї має бути покладено відшкодування моральної шкоди, завданої позивачці та її дитині, а не на державу Україна в особі цього органу.
В частині доводів апеляційної скарги відповідача щодо оскарження додаткового судового рішення сторона позивача зазначає, що відповідач безпідставно стверджує, що представником позивачки не було дотримано вимог частини першої статті 134 Цивільного процесуального кодексу України, зокрема, що 19 вересня 2024 року разом із письмовими поясненнями не було подано попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, представником позивачки разом із позовною заявою було подано попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат від 24 грудня 2020 року.
Також, відповідач безпідставно стверджує, що представником позивачки не було дотримано вимог частини першої статті 141 ЦПК України, зокрема, в частині неподання представником позивачки заяви щодо судових витрат до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву, оскільки під час усного виступу в судових дебатах представник позивачки чітко зазначила про намір подати заяву щодо відшкодування судових витрат у встановлений законом строк
Вказує, що на підтримку своїх тверджень відповідач обмежився лише формальним цитуванням положень законодавства, не навівши жодних конкретних обгрунтувань щодо непропорційності витрат на правничу допомогу зі складністю справи.
Сторона позивача вважає, що справа є складною, оскільки справа стосується прав позивачки та її малолітньої дитини, з якою її неправомірно розлучили, та відкрита проти органу державної влади, який, як показав розгляд справ, свавільно та в порушення діючого законодавства України діяв під час відібрання дитини та протягом розгляду справи вводив суд в оману щодо реальних обставин справи.
Зазначає, що не менш важливим є те, що справа розглядалася повторно в суді першої інстанції, що додатково свідчить про її складність та погребу в ретельному аналізі всіх доказів і процесуальних дій сторін. Представникам позивачки довелось витратити значну кількість часу для того, щоб показати суду іншу версію обставин справи, яка підтверджується іншими доказами у справі, що були зібрані адвокатом позивачки. Тому увесь час, який було витрачено на справу, є більш ніж обґрунтованим, а твердження відповідача про те, що ця справа не є складною, не відповідають дійсності.
У відзиві на апеляційну скаргу третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації представник позивача  ОСОБА_1 адвокат Бабак Валентина Володимирівни просить суд залишити без задоволення апеляційну скаргу Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29.08.2025 року у справі № 754/15896/20 за позовом ОСОБА_1 до Деснянської районної в місії Києві державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації; судові витрати позивачки по розгляду апеляційної скарги Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації покласти на апелянта.
Зазначає, що твердження особи Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про те, що на малолітня дитина, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебувала у них на обліку, як така, що опинилася в складних життєвих обставинах у зв`язку з невиконанням матір?ю (позивачкою у справі) батьківських обов`язків є помилковим, оскільки матеріали справи прямо свідчать, що дитина позивачки на день відібрання не перебувала на обліку у третьої особи. Тим більш, на день відібрання дитини, усі діти позивачки з такого обліку були зняті ще 2015-2016 роках. Доказами цього є обліково статистичні картки № 0281737 , № 9905860 , № 9905862 та № 0281689 , датовані 16 липня 2020 року, тобто майже через місяць після відібрання дитини у позивачки. А відтак, третя особа не могла включити родину позивачки до плану обстеження житлово-побутових умов проживання дітей, що опинилися в складних життєвих обставинах під час проведення рейду 17.06.2020 року.
Ще однією причиною, чому третя особа не може посилатись на профілактичний рейд "Діти вулиці", як підставу відвідування родини позивачки є те, що представники відповідача та третьої особи вперше зустріли позивачку з її дитиною на дитячому майданчику біля їх дому під час їхньої прогулянки. Вони були разом.
Це свідчить, на думку сторони позивача, про те, що відвідування родини позивачки не відповідає меті та цілям проведенням таких рейдів, оскільки, як зазначалось вище, основною метою проведення такого рейду є зменшення кількості бездомних та безпритульних дітей.
Позивачка вважає, що відібрання її дитини не має нічого спільного з рейдом "Діти вулиці". Відвідування її оселі та відібрання її дитини було результатом цілеспрямованих дій з боку відповідача та третьої особи на підставі розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації № 341 від 17.06.2020 року Позивачка вже висловлювала свою позицію щодо цього в позовній заяві, поясненнях на адресу суду першої інстанції та апеляційній скарзі та просить суд апеляційної інстанції розглянути їх під час апеляційного провадження.
Формулювання Службою у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації "у зв`язку з невиконанням матір`ю (позивачкою) батьківських обов`язків" є також невірним, з огляду на те, що ухилення від виконання батьківських обов`язків є підставою для адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Однак, позивачка ніколи не притягувалась до відповідальності за цією статтею, більш того, після інциденту з відібранням дитини позивачки 17.06.2020 року, Деснянський районний суд міста Києва виніс постанову від 15 липня 2020 року у справі №754/7928/20 про притягнення до адміністративної відповідальності позивачки за ч. 1 ст. 184 КУпАП, якою визнав позивачку невинною та закрив провадження у справі у зв`язку з відсутністю в діях позивачки складу вказаного адміністративного правопорушення. 
Під час судового розгляду справи відповідач та третя особа не надали суду жодного належного доказу порушення позивачкою батьківських прав.
А доводи апеляційної скарги третьої особивказують на те, що дитину відібрали лише через можливо незадовільний стан квартири позивачки в певний період часу, тобто, без доведення того, що така поведінка (якщо вона і мала місце) носила системний характер та була такою, яка не може бути виправлена в інший спосіб, зі збереженням родини разом.
Звертає увагу на те, що третя особа навіть проігнорувала інформацію, яка була зазначена спеціалістами третьої особи у розділі 4 п. 6 Висновку оцінки потреб сім`ї від 17.06.2020 року, про те, що дитина дуже прив`язана до матері, любить її. За словами дівчинки, її не ображають.
Позивачка вважає, що третя особа та відповідач не вчинили жодної дії щодо розгляду питання з найкращого забезпечення прав дитини та в першу чергу збереження сімейного оточення і підтримання відносин між дитиною та матір`ю.
Вважає, що усі дії третьої особи разом з відповідачем є необгрунтованими, незаконними та направлені виключно на бездумне примусове відібрання дитини.
На думку сторони позивача законодавець не може прописати єдиний підхід або стандартні вимоги до обґрунтованості винесення усіх актів, однак, в ситуації позивачки розумним було б очікувати від третьої особи та відповідача викладення пояснювальної записки в такий спосіб, щоб вона містила, щонайменше, наступну інформацію: обставини справи (докладний опис ситуації, яка склалась в сім`ї, що призвела до необхідності відібрання дитини; факти та докази, які підтверджують загрозу життю, здоров`ю та розвитку дитини; конкретні випадки фізичного, психологічного чи емоційного насильства, якщо такі мали місце), юридичне обгрунтувння (посилання на конкретні норми права); оцінку ризиків (аналіз ризиків, які існують для дитини у поточних умовах проживання: висновки фахівців (соціальних працівників, психологів, медиків) щодо небезпеки перебування дитини в родині тощо); опис дій, які були зроблені раніше (Інформація про попередні заходи, які були вжиті для виправлення ситуації (наприклад, консультації, попередження, тимчасова допомога); результати цих заходів і причини їх недостатності тощо); опис інтересів дитини (оцінка впливу рішення про відібрання на майбутнє дитини; вказівка на найкращі інтереси дитини та як вони будуть забезпечені після відібрання); план дій після відібрання (опис наступних кроків щодо розміщення дитини (тимчасовий притулок, опіка, усиновлення); плани щодо психологічної та соціальної підтримки дитини після відібрання тощо).
Окремо щодо службової записки до проєкту розпорядження про відібрання дитини (Розпорядження № 341) сторона позивача зазначає, що цей документ не передбачений, а ні регламентом відповідача, а ні постановою 866, тому не було жодних підстав для його оформлення. Пояснювальна записка до проєкту рішення мала містити все, що варто уваги під час ухвалення відповідного рішення. Стороною відповідача підтверджено, що цей документ є документом для службового користування. Він не був долучений до матеріалів справи в якості доказу; копія такої службової записки не була надана позивачці та її представникам, хоча цей документ вплинув на винесення оскаржуваного Розпорядження № 341. З огляду на це позивачка не мала можливості надати свої пояснення по суті цієї записки. А відтак, третя особа та відповідач не можуть посилатися на цей документ в обгрунтування своєї позиції щодо РозпорядженняДеснянської районної у м.Києві державної адміністрації  № 341, в іншому випадку це призведе до порушення рівності сторін. 
Звертає увагу суду на те, що посилання Служби у доводах апеляційної скарги на те, що при підписанні акта проведення оцінки рівня безпеки стану дитини позивач відмовилась його підписувати, проте зміст акта та розпорядження їй було повідомлено, суперечить визнаним відповідачем та третьою особою обставинам під час розгляду справи в суді першої інстанції, а саме, що розпорядження № 341 було підготовлено до відвідування квартири позивачки 17.06.2020 року та принесено в її оселю виключно для оформлення відібрання дитини.
Доводи третьої особи в частині стягнення моральної шкоди сторона позивача вважає безпідставними, оскільки суд першої інстанції повістю, всебічно та об`єктивно дослідив докази й правомірно визнав доведеним факт завдання позивачці моральної шкоди протиправними діями відповідача та третьої особи, які незаконно відібрали її малолітню дитину та утримували її 128 днів окремо, що спричинило глибокі душевні страждання, тривогу, приниження та відчуття несправедливості.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу сторона зазначає, що позивачка вже висловлювала свою позицію щодо цього у своїй апеляційній скарзі від 01 вересня 2025 року та у відзиві на апеляційну скаргу відповідача від 03 листопада 2025 року, а тому просить суд апеляційної інстанції розглянути їх під час апеляційного провадження.
У відзиві на апеляційну скаргу представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації - Алексійчук Наталія Василівна просить суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Бабак Валентиною Володимирівною, на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14.07.2025 у справі за позовом ОСОБА_1 до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання рішення протиправним, стягнення моральної шкоди - залишити без задоволення.
Зазначає, що суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди у розмірі 100000 грн, а твердження позивачки, що відповідачем винесено свавільне, незаконне та необгрунтоване рішення про відібрання дитини, а саме- розпорядження №341 не відповідає дійсності.
Звертає увагу на те, що відібрання дитини за рішенням органу опіки та піклування - це тимчасовий засіб захисту прав дитини.
Вважає, що розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 17.06.2020  року № 341 «Про негайне відібрання дитини у матері» прийнято з дотриманням вимог діючого законодавства та відповідно до Регламенту Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації та в інтересах малолітньої дитини, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адже немає необхідності чекати настання шкідливих наслідків (вони і так очевидні, знехтуване ставлення до дітей ніколи не приведе до позитивних наслідків).
Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження заподіяної їй моральної шкоди та не наведено доказів причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та заподіяною їм моральною шкодою (у вигляді душевних страждань та психологічних переживань, що негативно відобразились на її психоемоційному стані).
Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу зазначає, що витрати в сумі 30 000 гривень є неспівмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим ним часом на надання таких послуг (підготовка цієї справи до розгляду в суді не вимагала значного обсягу юридичної й технічної роботи, адже зазначена справа не є складною; нормативно- правове регулювання спірних правовідносин не змінювалося), не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру.
Таким чином, при визначенні суми відшкодування витрат на правничу допомогу, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_1 адвокат Бабак Валентина Володимирівна підтримала доводи апеляційних скарг, поданих в інтересах позивача, та просила їх задовольнити. Апеляційні скарги представника відповідача Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації - Зелінської Надії Миколаївни, представника третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації - Алексійчук Наталії Василівни просила залишити без задоволення.
Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації - Алексійчук Наталія Василівна просила задовольнити апеляційну скаргу Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації.
Відповідач Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація участь свого представника в судовому засіданнв апеляційного суду не забезпечила. Про день та час слухання справи судом апеляційної інстанції відповідач повідомлявся у встановленому законом порядку.
Відповідно до вимог статті 128, 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутності представника відповідача Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації.
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення представника позивача та представника третьої особи, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзивів на них, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що     ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 15 травня 2013 року, актовий запис №1336 (а.с.106 том 1).
Відомості про батька в актовому записі записані відповідно до вимог частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.
Сім?я позивачки до серпня 2019 року складалась з 5 осіб: мати -    ОСОБА_1 (позивачка у справі)та її діти: ОСОБА_11 , 1997 року народження, ОСОБА_8 , 1999 року народження, ОСОБА_4 , 2004 року народження, ОСОБА_6 , 2013 року народження.
ОСОБА_1 зареєстрована за адресою:     АДРЕСА_2 (а.с. 107-108 том 1).
Фактично сім`я проживала в однокімнатній квартирі за адресою:       АДРЕСА_3 .
У ІНФОРМАЦІЯ_6 у віці 22 роки донька ОСОБА_11 померла.
Відповідно до обліково- статистичної картки дитини № 0281689 - 01.10.2014 року Службою у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації було взято на облік ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за ухилення матері від виконання своїх обов`язків. 27.07.2015 року була знята з обліку Служби у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації за набуттям повноліття дитини (а.с. 8, 55-56 том 1).
За обліково - статистичною карткою дитини № 9905862 - 01.10.2014 року Службою у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації було взято на облік ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за ухилення матері від виконання своїх обов`язків. 21.12.2016 року була знята з обліку Служби у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації за зникненням підстав взяття на облік (а.с. 8, 57-58 том 1).
За обліково - статистичною карткою дитини № 9905860 - 01.10.2014 року Службою у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації був взятий на облік ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , за ухилення матері від виконання своїх обов`язків. 21.12.2016 року був знятий з обліку Служби у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації за зникненням підстав взяття на облік (а.с. 8, 59-60 том 1).
За обліково - статистичною карткою дитини № 0281737 - 01.10.2014 року Службою у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації було взято на облік ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ухилення матері від виконання своїх обов`язків. 21.12.2016 року була знята з обліку Служби у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації за зникненням підстав взяття на облік (а.с. 8, 61-62 том 1).
Із відповіді адміністрації школи І-ІІІ ступенів № 213 Деснянського району міста Києва від 14 липня 2020 року вбачається, що       ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , навчається в 2-Б класі школи (а.с. 17 том 1).
Відповідно до характеристики, наданої класним керівником малолітньої ОСОБА_5 в липні 2020 року, дитина систематично відвідує школу, завжди доглянута, одягнута в чисті речі, має кишенькові гроші. Під час дистанційного навчання мати систематично виконувала з дитиною завдання. Мати дівчинки,  ОСОБА_3, співпрацює з учителями, радиться та намагається реалізувати поради у навчанні і вихованні дитини (а.с. 17 том 1 зворот).
Судом встановлено, що під час проведення рейду «Діти вулиці» 17 червня 2020 року була відвідана родина позивачки ОСОБА_1 та за наслідками вказаного відвідування було складено акт обстеження умов проживання (додаток №9 до Порядку), акт проведення оцінки рівня безпеки дитини (додаток 10 до Порядку) та складено акт № 260/20 оцінки потреб сім`ї/особи (а.с.114-123, 190-195, 196 том 1).
В комісійному акті обстеження умов проживання (додаток №9 до Порядку) засвідчено, що у дітей не створені належні умови для проживання, розвитку та навчання. На підлозі лежать матраси, де діти і сплять. Постіль брудна. Відсутня їжа для харчування, холодильник не працює. Мати не працює.
Згідно з висновком, рекомендаціями, що зазначені в акті обстеження умов проживання від 17 червня 2020 року, є загроза життю та здоров?ю дитини ОСОБА_5 . В квартирі потрібно зробити генеральне прибирання, винести зайвий брухт. Вивести тарганів та клопів. Полагодити холодильник. Попрати постіль.
В акті зафіксовано, що мати  ОСОБА_3 відмовилась ставити підпис (а.с. 196 том 1).
В комісійному акті проведення оцінки рівня безпеки дитини (додаток 10 до Порядку) від 17 червня 2020 року засвідчено, зокрема, що в квартирі антисанітарійний стан, присутні таргани, клопи, дуже брудно та не прибрано; шпалери від стін відпадають; холодильник та сантехніка не працює. В приміщенні є загроза життю та здоров?ю.
У пункті 2 розділу VІ «інформація про негайно вжиті заходи для захисту дитини» міститься посилання на розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації № 341 «Про негайне відібрання дитини у матері».
У пункті 3 розділу VІ «Інформація про роботу, яку необхідно провести для забезпечення соціального захисту дитини у разі виявлення небезпеки» акта проведення оцінки рівня безпеки дитини комісією зазначено: відібрання дитини у зв?язку з загрозою життю та здоров?ю дитини.
У пункті «коментар спеціаліста» акта проведення оцінки рівня безпеки дитини вказано, що мати  ОСОБА_3 відмовилась ставити підпис (а.с. 190-195 том 1).
В акті №260/20 оцінки потреб сім`ї/особи від 17 червня 2020 року у розділі стан та потреби дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зазаначено, що дитина має неохайний вигляд, неоформлена декларація, у дитини температура 37,4. Дитина не отримує належної медичної допомоги. Щодо стану помешкання ( АДРЕСА_3 ) в акті №260/20 відмічено, що у помешкані брудно, є таргани, блощиці. В коментарях до акта зазначено, зокрема: помешкання потребує прибирання, постільна білизна брудна, квартира в занедбанему стані, потребує генерального прибирання та ремонту. Діти перебувають в антисанітарних умовах. За класифікацією випадку в акті №260/20 відмічено - складна (розділ 5). 
Відповідно до висновку оцінки потреб від 17 червня 2020 року, дитина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дуже прив?язана до матері, любить її. За словами дівчинки, її не ображають. За дитиною не здійснюється належний догляд, не приділяється увага її вихованню, дитина має занедбаний вигляд, дуже погано розмовляє, умови для дитини не створені, в помешкані брудно. Також у висновку, зокрема відмічено, що жінка ОСОБА_3 не доглядає за собою та за дітьми, не веде домашнє господарство на належному рівні, не працює, у помешканні брудно, безлад.
17 червня 2020 року Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, в особі першого заступника голови І.Алєксєєнко, у зв`язку із загрозою життю і здоров`ю дитини, ухвалила розпорядження № 341 «Про негайне відібрання дитини у матері» згідно з яким відібрано у матері ОСОБА_1 малолітню дитину ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , що проживає за адресою    АДРЕСА_3 .
Вказаним розпорядженням також зобов`язано Службу у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, з метою вирішення подальшої долі малолітньої дитини, забезпечити тимчасове влаштування малолітньої ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2  (а.с. 50 том 1).
Із пояснювальної записки начальника Служби у справах дітей та сім?ї ОСОБА_17 до проєкту розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації«Про негайне відібрання дитини у матері» вбачається, що розпорядження підготовлене відповідно до чинного законодавства України, з метою відібрання дитини у матері у зв`язку із загрозою життю малолітньої дитини, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2  (пункт 1) (а.с. 27 том 1).
17 червня 2020 року на підставі розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 17.06.2020  року № 341 працівниками Службу у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністраціїспільно з працівниками поліції Деснянського УП ГУНП в м. Києві було вилучено із родини малолітню дитину  ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2  (а.с. 121 том 2).
17 червня 2020 року малолітня дитина ОСОБА_5 доставлена до інфекційного боксованого відділення КНП «Київська міська дитяча клінічна лікарня №2» згідно Розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 17.06.2020 року № 341 «Про негайне відібрання дитини у матері», що підтверджується відповіддю Адміністрації КНП «Київська міська дитяча клінічна лікарня №2» від 22 липня 2020 року №061/121-669/01 (а.с. 118 том 2).
Із відповіді Адміністрації КНП «Київська міська дитяча клінічна лікарня №2» від 22 липня 2020 року №061/121-669/01 вбачається, що за час перебування малолітній дитині проведено клініко-лабораторне та інструментальне обстеження в повному обсязі, в результаті чого встановлено діагноз: Гостра респіраторна інфекція верхніх дихальних шляхів неуточнена. Затримка мовного розвику. Педікульоз, із долученням виписки з медичної картки станційонарного хворого (а.с. 119 том 2). 
Адміністрацією КНП «Київська міська дитяча клінічна лікарня №2» підтверджено, що згідно листа Служби у справах дітей та сім`ї Деснянського району м. Києва № 10223-1946 від 22 червня 2020 року дитина ОСОБА_5 переведена 23 червня 2020 року для подальшого перебування до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей №1 Служби у справах дітей да сім`ї виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації).
23 червня 2020 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , передана до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей № 1 Служби у справах дітей та сім`ї Київської міської державної адміністрації (а.с. 124, 198 том 1).
05 серпня 2020 року та 09 жовтня 2020 року комісією у складі спеціалістів Служби у справах дітей та сім?ї та Деснянського районного в місті Києві центру соціальних служб проведено обстеження умов проживання дітей ОСОБА_12 та ОСОБА_19 в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , про що складені акти (а.с. 200, 201 том 1).
Із зазначених в акті від 05 серпня 2020 року висновків вбачається, що в квартирі розпочато ремонт, умови для дітей створені частково. Мамі рекомендовано після закінчення ремонту поторно звернутись до Служби у справах дітей та сім?ї для підтвердження створення належних умов проживання дитини, а також пройти курси «Відповідального батьківства» для підвищення батьківського потенціалу. 
В акті обстеження умов проживання від 09 жовтня 2020 року зазначено, що на момент відвідування в квартирі чисто та прибрано, зроблений ремонт. У дітей є у кожного окреме ліжко, місце для навчання. Є світло, газ, робочий холодильник, в якому є продукти для харчування. Мати працює АЗС ТОВ «ОККО - Драйв». За висновками комісії умови проживання відповідають санітарно-гігієничним нормам.
З актами від 05 серпня 2020 року та від 09 жовтня 2020 року ознайомилась   ОСОБА_1 .
Із висновку Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про доцільність повернення дитини до біологічної родини від 23 жовтня 2020 року №102102/37-7463 вбачається, що матір дитини, ОСОБА_1 , звернулась із заявою щодо повернення малолітньої доньки в біологічну родину, мотивуючи тим, що вона зробила ремонт в квартирі, придбала холодильник, влаштувалась офіційно на роботу АЗС ТОВ «ОККО - Драйв», створила всі належні умови для проживання, виховання та утримання малолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до листа Деснянського районного у місті Києві центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді по результату оцінки потреб сім`ї ОСОБА_1 в квартирі, де проживає родина, зроблений ремонт, в житловому приміщенні підтримується чистота та порядок, в наявності побутова техніка та всі необхідні побутові зручності. Для дітей облаштовані окремі спальні місця.
Відповідно до наказу № 121 від 09.07.2020 року сім`ю взято під соціальний супровід з метою повернення дитини в сім`ю. Матері дитини були надані консультації щодо умов повернення доньки, рекомендовано пройти школу підвищення батьківського потенціалу, працевлаштуватися та привести помешкання до належного стану. Також сім`ї була надана гуманітарна допомога у вигляді продуктів та шкільної канцелярії. 
ОСОБА_1 були враховані рекомендації спеціалістів та суттєво покращено житлові умови для дітей. На даний час жінка офіційно працює, підтримує помешкання в порядку та чистоті, регулярно провідує доньку та прикладає всі зусилля аби ОСОБА_6  повернулась в сім`ю. 
З огляду на суттєве покращення в родині ОСОБА_10 є доцільне повернення дитини в біологічну родину(а.с. 101-102 том 1).
23 жовтня 2020 року Деснянська РДА в м. Києві, на яку покладено повноваження органу опіки та піклування, вважала за доцільне повернути малолітню  ОСОБА_5 до біологічної родини - матері ОСОБА_1 (том 1, а. с. 101-102).
Із наданих учасниками справи та досліждених доказів судом також встановлено, що 17 червня 2020 року відносно   ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення за частиною першою статті 184 КУпАП, за результатом розгляду якого постановою Деснянського районного суду  м. Києва від 15 липня 2020 року у справі № 754/7928/20 провадження закрито у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 події та складу адміністративного правопорушення. Вказана постанова не була предметом апеляційного розгляду та набрала законної сили (а.с. 160, 163 том 1).
Відповідно до копії листа Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської РДА в м. Києві від 19 червня 2020 року начальник Служби звернулася до Київської місцевої прокуратури № 3 із проханням звернутися до суду з позовом про відібрання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від матері ОСОБА_1 без позбавлення батьківських прав (а. с. 52 том 1).
У службовій записці заступника начальника Служби - начальника відділу О.Поліщук, адресованій начальнику Служби у справах дітй та сім?ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації Васильєвій О., від 23 червня 2020 року, зазначено, що у Відділі профілактичної роботи та соціального захисту дітей Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації перебуває на обліку малолітня дитина, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як така, що опиналась в складних життєвих обставинах у зв`язку з невиконання матер?ю батьківських обов`язків.
Під час проведення рейду «Діти вулиці» 17 червня 2020 року була відвідана родина ОСОБА_1 . Під час інспектування було встановлено, що в квартирі повна антисанітарія, дуже брудно. Квартира не провітрюється, по підлозі бігають багато тарганів та клопів. Всюди наставлено різного брухту. Для дитини відсутні умови проживання. Ліжка немає, дитина спить на матраці без постільної білизни. Для харчування дитини не виявлено продуктів або приготованих страв. Дитина, враховуючи свій вік, мовленнево не розвинена. Холодильник абсолютно порожній. Сантехніка не працює. Враховуючи побачене, спеціалістами Служби у справах дітей та сім`ї спільно з підрозділом органів Національної поліції, фахівців із соціальної роботи, проведена оцінка рівня безпеки дитини згідно з пунктом 8 постанови Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» та у зв?язку загрозою життю та здоров?ю малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 було прийнято рішення про її негайне відібрання. Зокрема, було винесено розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 17.06.2020 № 341 «Про негайне відібрання дитини у матері».
При обстежені медичними працівниками у дитини була виялена температура, 37,5. Малолітню ОСОБА_5  було доставлено до Київської міської дитячої клінічної лікарпі № 2, де вона перебуває по теперішній час.
Виходячи з вищевикладеного, діючи в кращих інтересах дитини, та відповідно до пункту 8 постанови Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», просимо передати справу до повноважень відділу правового захисту дітей, щодо подання позову до суду про позбавлдення батьківських прав ОСОБА_1 відносно малолітньої дитини ОСОБА_5 ,      ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 129-130 том 1).
24 червня 2020 року до Деснянського районного суду м. Києва Органом опіки та піклування Деснянської РДА у м. Києві, який діє в інтересах малолітньої дитини    ОСОБА_5, подана позовна заява про позбавлення батьківських прав  ОСОБА_1 (а.с. 53-54 том 1).
15 липня 2020 року Деснянська РДА в м. Києві, на яку покладено повноваження органу опіки та піклування, подала висновок про доцільність позбавлення батьківських прав матір ОСОБА_1 стосовно малолітньої дитини  ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 98-100 том 1).
12 листопада 2020 року на підставі ухвали Деснянського районного суду м. Києва позовна заява Органу опіки та піклування Деснянської РДА м. Києві, який діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_5 , залишена без розгляду у зв`язку із поданням представником позивача відповідної заяви (справа № 754/7594/20) (а.с. 162 том 1).
Під час судового розгляду справи допитана як свідок позивачка ОСОБА_3 пояснила суду, що вона самостійно виховувала 4 дітей, отримувала грошову допомогу від держави та підробляла неофіційно. У 2019 році померла її дитина ОСОБА_11 , яка мала встановлену інвалідність. Малолітній ОСОБА_6 на той час було 6 років і вона перенесла важко смерть сестри. 17 червня 2020 року вона гуляла із донькою ОСОБА_6  на дитячому майданчику, коли до них підійшли та хотіли забрати дитину. За наполяганням працівників Служби, вона впустила їх до квартири, де проживала з дітьми. Після огляду помешкання їй надавали документи, але вона їх не підписувала та не може сказати про їх зміст. Потім приїхала швидка та поліція, доньку вирвали у неї з рук і на машині швидкої допомоги вивезли, при цьому не вказали адресу, куди дитину відвезуть. Діставшись до лікарні, їй було повідомлено про те, що дитину вона ніколи не побачить. Проте, вона приносила дитині їжу поки її не перевели до реабілітаційного центру. Розпорядження № 341 вона ніколи не бачила, при цьому зверталась із заявою про отримання дозволу бачити дитину, однак їй було відмовлено, посилаючись на карантин та психічну шкоду дитині. Проте, коли дитину виводили на прогулянку, вона з нею спілкувалася через решітку (а.с. 130-137 том 2).
Із наданих представником відповідача Деснянської районної в м. Києві державної адміністраціїпояснень в судовому засіданні 16 листопада 2021 року вбачається, що родина  ОСОБА_10 неодноразово потрапляла під нагляд Служби та 17 червня 2020 року все робилось для того, щоб захистити дитину( ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ). Під час відібрання дитини було пред?явлено розпорядження, яке приймалось згідно Регламенту. На момент відібрання дитини, у якої була температура, існувала загроза для життя і здоров?я дитини (а.с. 144-150 том 2).
Представник третьої особи у справі Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації у наданих пояснення по суті позову пояснив суду, що першоджерелом щодо невиконання батьківських обов`язків позивачкою у справі було журналістське розслідування, яке є у вільному доступі. Про цей факт Службі стало відомо в кінці травня 2020 року. На момент відібрання дитини (      ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) було прийнято рішення, яке було найкраще для дитини та альтернативні варіанти не розглядались. На запитання сторони позивача представник Служби зазначив, що самі по собі незадовільні житлово-побутові вимоги не є підставою для відібрання дитини (а.с. 144-150 том 2).
Судом першої інстанції в судовому засіданні 20 вересня 2021 року заслухані свідки:  ОСОБА_21 , ОСОБА_22 .
Свідок ОСОБА_21 надав суду покази, в яких зазначив, що він знає сім`ю ОСОБА_10 4 роки, він зустрічається з донькою позивачки ОСОБА_23 . Сім`я складається з позивачки, двох доньок ОСОБА_24 та ОСОБА_6 та сина ОСОБА_4 . 17 червня 2020 року коли у квартиру зайшли працівники Служби з метою перевірки квартири, та через 5 хвилини зайшли працівники поліції, він був вдома, оскільки мав вихідний. Свідок зазначив, що позивачка є доброю, турботливою і не має шкідливих звичок. Холодильник був вимкнений, оскільки їжу готують безпосередньо перед вживанням та не зберігають.
Свідок ОСОБА_22 , яка знайома із позивачкою близько 10 років, у суді пояснила, що позивачка є доброю людиною, займається вихованням дитини, добре вдягає дітей, купує продукти харчування, її малолітня донька ОСОБА_6 завжди була доглянута.
Судом першої інстанції долучено до матеріалів справи регламент Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, затверджений розпорядженням Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації 27 грудня 2013 року № 776 ( у у редакції розпорядження від 27 жовтня 2020 року № 570 (надалі - Регламент), що регулює організаційні та процедурні питання діяльності Деснянської районної в  м. Києві державної адміністрації (а.с.19-40 том 2).
Відповідно до змісту пункту 1.1. глави 1. розділу VІІ Регламенту Деснянська райдержадміністрація на основі та на виконання Конституції України, законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України та інших актів законодавства України, рішень Київської міської ради та розпоряджень виконавчого органу Київської міської ради, а також за власною ініціативою видає розпорядження. 
Згідно з пунктом 3.2. глави 3. розділу VІІ Регламенту суб`єктами подання проєктів розпоряджень є перший заступник голови, заступники голови, керівник апарату, керівники структурних підрозділів Деснянської райдержадміністрації, керівник територіальних органів центральних органів виконавчої влади.
Пунктом 3.8. глави 3. розділу VІІ Регламенту передбачено, що до проєкту розпорядження додаються пояснювальна записка (додаток 1), що містить необхідні розрахунки, обґрунтування і прогнози соціально - економічних та інших наслідків його реалізації, до якої у разі потреби може додаватися інформаційно - довідковий матеріал (таблиці, графіки, фото, тощо. У пояснювальній записці мають бути чітко викладені підстава розроблення проєкту, суть проблеми, на розв`язання якої спрямовується розпорядження, причини її виникнення та дані, що підтверджують необхідність правового врегулювання питання саме запропонованим способом, мета якої планується досягти в результаті прийняття розпорядження, та механізм його виконання.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання рішення протиправним, стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що всупереч п. 3.8. Регламенту пояснювальна записка не містить викладу підстав розроблення проєкту розпорядження, суті проблеми, на розв`язання якої спрямовується оспорюване розпорядження, причини її виникнення та дані, що підтверджують необхідність правового врегулювання питання саме запропонованим способом, мети, яку планувалось досягти в результаті прийняття розпорядження, а також механізму його виконання.
Не містить належних обґрунтувань та достатньо переконливих і зважених аргументів на доведення наявності безпосередньої загрози для життя або здоров`я малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою захисту її інтересів і оспорюване розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації «Про негайне відібрання дитини у матері» № 341 від 17 червня 2020 року. Пункт 2 розпорядження також не містить відомостей щодо місця тимчасового влаштування малолітньої дитини, при цьому дитина була влаштована до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей № 1, який не є закладом охорони здоров`я.
Крім того, відповідно до п. 31 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року № 866(далі - Порядок), дитина, в якої є родичі або інші особи, з якими в неї на момент залишення без батьківського піклування склалися близькі стосунки (сусіди, знайомі) та які бажають залишити її на виховання у своїй сім`ї, може перебувати в їх сім`ї до прийняття рішення про влаштування дитини. Підставою для тимчасового перебування дитини в сім`ї родичів або інших осіб, з якими у неї склалися близькі стосунки, є наказ Служби у справах дітей про тимчасове влаштування дитини.
Разом з тим, всупереч п. 31 Порядку, розпорядження № 341 від 17 червня 2020 року не містить аргументації щодо неможливості передати дитину родичам та здійснене без належного з`ясування того, чи дійсно розлучення дитини з матір`ю необхідне для забезпечення її якнайкращих інтересів.
Крім того, судом першої інстанції встановлено, що позивачка не повідомлялася відповідачем про прийняте ним розпорядження № 341 від 17червня 2020 року про відібрання дитини   ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Суд першої інстанції критично оцінив обставини, викладені в акті проведення оцінки рівня безпеки дитини, що був складений 17 червня 2020 року за місцем проживання родини позивачки у справі, виходячи з того, що саме вказаний акт мав слугувати підставою для прийняття розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації «Про негайне відібрання дитини у матері» № 341 від 17 червня 2020 року, однак, на час складання акта, в ньому вже містилось посилання на розпорядження Деснянської районої у м.Києві державної адміністрації № 341 від 17 червня 2020 року.
Відхиляючи доводи відповідача про те, що ним було проведено оцінку рівня безпеки малолітньої дитини та встановлено, що мати свідомо допускала такий стан речей і не мала бажання його виправляти, і при прийнятті розпорядження, у першу чергу, приділялася увага найкращим інтересам дитини, суд першої інстанції виходив із того, що такі обгрунтування не могли бути покладені в основу прийняття рішення про відібрання дитини від матері.
При цьому, під час судового розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що після зняття малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з обліку з підстав ухилення матері дитини, позивачки у справі, від виконання своїх обов`язків, а саме 21 грудня 2016 року внаслідок зникнення підстав взяття на облік, уповноваженими представниками служби до виникнення події 17 червня 2020 року не було вчинено жодних дій з метою здійснення перевірки належного виконання батьківських обов`язків позивачкою.
Врахувавши дані факти, які свідчать про те, що оспорюване розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації «Про негайне відібрання дитини у матері» № 341 від 17 червня 2020 року прийнято із недотриманням вимог діючого законодавства, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що вимоги позивачки про визнання протиправним розпорядження № 341 від 17.06.2020 року як такого, що було ухвалене без повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин, підлягають задоволенню.
Надаючи оцінку вимогам позивача в частині оскарження дій Деснянської РДА у м. Києві щодо відібрання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у матері, суд першої інстанції керувався тим, що факт невиконання батьківських обов`язків позивачкою у справі став відомий Службі в кінці травня 2020 року в рамках журналістського розслідування. Разом з тим, з моменту отримання вказаної інформації та до відвідування родини позивачки під час проведення рейду «Діти вулиці» 17 червня 2020 року, жодних дій з метою повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин, вчинено не було.
З висновку оцінки потреб сім`ї від 17 червня 2020 року, з п.6 р.4 вбачається, що «дитина дуже прив`язана до матері, любить її. За словами дівчинки її не ображають.» Відповідно до характеристики, наданої класним керівником малолітньої ОСОБА_5 в липні 2020 року, дитина систематично відвідує школу, завжди доглянута, одягнута в чисті речі, має кишенькові гроші. Під час дистанційного навчання мати систематично виконувала з дитиною завдання. Мати співпрацює з учителями, радиться та намагається реалізувати поради у навчанні і вихованні дитини.
Враховуючи викладені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що дії Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації щодо негайного відібрання дитини ОСОБА_5 від матері, були вчинені без повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин, а відтак є неправомірними.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції свій висновок обгрунтовував тим, що позивачем доведено протиправність дій відповідача, причинний зв`язок між ними та наявність спричиненої позивачці моральної (немайнової) шкоди.
Визначючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди у розмірі 10 000,00 грн, які підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації на користь позивача ОСОБА_1 , суд першої інстанції врахував конкретні обставини справи, характер спричинених позивачеві моральних страждань, які полягають у душевних стражданнях, яких позивачка зазнала у зв`язку із відібранням малолітньої дитини, принципи розумності та справедливості.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам матеріального та процесуального права, з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства», далі - Закон).
Згідно з частиною першою статті 8 Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону).
Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. 
У пунктах 1, 3 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізував Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права.
Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE,  № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). 
У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (§ 54) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).
Отже, положення про право батьків і дітей бути поряд один з одним не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, при розгляді справи суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини.
У справі, яка переглядається, предметом розгляду є вимоги щодо правомірності розпорядження Деснянської РДА у м. Києві № 341 від 17 червня 2020 року про доцільності негайного відібрання дитини у матері та щодо правомірності дій Деснянської РДА у м. Києві щодо відібрання дитини  ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у матері.
Відповідно до Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 (далі - Порядок № 866), органами опіки та піклування є районні, районні у м. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад, у тому числі об`єднаних територіальних громад, які відповідно до законодавства провадять діяльність з надання статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлення опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, із захисту особистих, майнових та житлових прав дітей.
Відповідно до частини першої статті 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.
Основні підстави для відібрання дитини зазначені у частині першій статті 164 СК України.
Інші випадки, коли дитина може бути відібрана від батьків, про які йдеться у вищенаведеній частині першій статті 170 СК України, охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише з поведінки батьків, а й з їх особистих негативних звичок.
Для відібрання дитинивід батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток.
Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18).
Згідно з пунктом 8 Порядку № 866 та частини 2 статті 170 Сімейного кодексу України, на підставі яких прийнятооскаржуванерозпорядження, у виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, орган опіки та піклування або прокурор мають право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків. 
Відповідно до пункту 31 Порядку № 866(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) тимчасове влаштування дитини, яка залишилася без батьківського піклування, у тому числі дитини, розлученої із сім`єю, проводять у межах компетенції служба у справах дітей та уповноважений орган Національної поліції за місцем виявлення дитини.Дитина, яка залишилася без батьківського піклування, у тому числі дитина, розлучена із сім`єю, тимчасово може бути влаштована у: сім`ю родичів, знайомих; сім`ю патронатного вихователя; притулок для дітей служби у справах дітей; центр соціально-психологічної реабілітації дітей; центр соціальної підтримки дітей та сімей; соціально-реабілітаційний центр (дитяче містечко); спеціалізований будинок дитини, дитячий будинок-інтернат системи соціального захисту населення.
Медичне обстеження дитини, розлученої із сім`єю, у медичному закладі або її влаштування до нього в разі виникнення потреби в наданні їй медичної допомоги чи лікуванні проводиться за клопотанням служби у справах дітей за місцем виявлення дитини за сприяння територіального органу ДМС - пункт 33 Порядку № 866.
Під час визначення форми влаштування в інтересах дитини мають бути враховані обставини, за яких дитина втратила батьківське піклування, її життєвий шлях, родинні зв`язки, наявність братів і сестер, контакти із соціальним оточенням, стан здоров`я, освіта, інші потреби - пункт 35 Порядку № 866.
Європейським судом з прав людини при вирішенні справи № 39948/06 «Савіни проти України» в пунктах 49-52 рішення від 18 грудня 2008 року зазначено, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (справа «Ньяоре проти Франції» (Gnahore v. France), N 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (справа «Скоццарі та Дж`юнта проти Італії» (Scozzari & Giunta v. Italy), [GC], NN 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII).
Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (mutatis mutandis, справа «Хазе проти Німеччини» (Haase v. Germany), N 11057/02, пункт 99, ЄСПЛ 2004-III (витяги)). При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я (справи «Валлова і Валла проти Чеської Республіки» (Wallova and Walla v. the Czech Republic), N 23848/04, пункт 72, від 26 жовтня 2006 року; «Гавелка та інші проти Чеської Республіки» (Havelka and Others v. the Czech Republic), N 23499/06, пункт 57, від 21 червня 2007 року).
З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (справа «К.А. проти Фінляндії» (K.A. v. Finland), N 27751/95, пункт 92, ЄСПЛ 2003-I). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (справа «Мозер проти Австрії» (Moser  v. Austria), N 12643/02, пункт 68, від 21 вересня 2006 року).
Крім того, оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки), і чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання (mutatis mutandis, ухвали у справах: «Шульц проти Польщі» (Schultz v. Poland),  N 50510/99, від 8 січня 2002 року; «Реммо і Узункая проти Німеччини» (Remmo and Uzunkaya v. Germany), N 5496/04, від 20 березня 2007 року; та «Полашек проти Чеської Республіки» (Polasek v. Czech Republic), N 31885/05, від 8 січня 2007 року). Суд також повинен врахувати, чи самим дітям було надано можливість висловити свою думку, коли цього вимагали обставини.
У будь-якому разі передання дитини під державну опіку слід зазвичай розглядати як тимчасовий захід, здійснення якого має одразу припинятися, коли це дозволяють обставини. Отже, такий захід не може бути санкціонований без попереднього розгляду можливих альтернативних заходів і має оцінюватися в контексті позитивного обов`язку держави вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер.
З огляду на вказану правову позицію та принципи проголошені Європейським судом з прав людини, можна зробити висновок, що для розлучення дитини з батьками (з позбавленням батьківських прав або без такого) суду потрібно встановити: 1) винну поведінку батьків, 2) справжню небезпечність умов для дитини, 3) доказову базу вказаних обставин, 4) наявність вжиття тимчасових проміжних заходів до батьків, 5) обов`язкове слухання показань самих дітей.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про те,що у розпорядженні Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації «Про негайне відібрання дитини у матері» № 341 від 17 червня 2020 року не наведено виняткових обставин, які безпосередньо загрожували життю або здоров`ю дитини ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В матеріалах справи відсутні докази того, що мати дитини ОСОБА_1 вела аморальний спосіб життя, зловживала спиртними напоями, чи ухилялася від виконання своїх обов`язків з виховання дітей у такий спосіб, який би передбачав застосування негайних заходів щодо відібрання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Як роз`яснено у пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Судом встановлено й це підтверджується матеріалами справи, що 01 жовтня 2014 року Службою у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації було взято на облік малолітню ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , за ухилення матері від виконання своїх обов`язків. 21 грудня 2016 року малолітня ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , була знята з обліку Служби у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації за зникненням підстав взяття на облік.
У період часу з 21 грудня 2016 року до 17 червня 2020 року малолітня ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на обліку у Службі у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації з підстав ухилення матері від виконання своїх обов`язків не перебувала.
Із відповіді адміністрації школи І-ІІІ ступенів № 213 Деснянського району міста Києва від 14 липня 2020 року вбачається, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , навчається в 2-Б класі школи (а.с. 17 том 1).
Відповідно до характеристики, наданої класним керівником малолітньої ОСОБА_5 в липні 2020 року, дитина систематично відвідує школу, завжди доглянута, одягнута в чисті речі, має кишенькові гроші. Під час дистанційного навчання мати систематично виконувала з дитиною завдання. Мати дівчинки,  ОСОБА_3, співпрацює з учителями, радиться та намагається реалізувати поради у навчанні і вихованні дитини.
В день відібрання дитини у матері, 17 червня 2020 року, відносно ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення за частиною першою статті 184 КУпАП (невиконання батьками або особами, що їх замінюють, обов`язків щодо виховання дітей), за результатом розгляду якого постановою Деснянського районного суду м. Києва від 15 липня 2020 року у справі  № 754/7928/20, що набрала законної сили, провадження закрито у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 події та складу адміністративного правопорушення.  
24 червня 2020 року до Деснянського районного суду м. Києва Органом опіки та піклування Деснянської РДА у м. Києві, яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_5 , була подана позовна заява про позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 , яка 12 листопада 2020 року на підставі ухвали Деснянського районного суду м. Києва залишена без розгляду у зв`язку із поданням представником позивача відповідної заяви (справа № 754/7594/20).
Отже, аналіз матеріалів справи свідчить про те, що у справі відсутні належні та допустимі докази того, що ОСОБА_1 умисно не виконувала свої обов`язки по вихованню дитини ОСОБА_12 , недбало ставилась до її освіти, свідомо нехтувала життям і здоров`ям дитини.
При цьому, наведені у пояснювальній записці начальника Служби у справах дітей та сім?ї ОСОБА_17 до проєкту розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації «Про негайне відібрання дитини у матері», у розпорядженні № 341 від 17 червня 2020 року та службовій записці заступника начальника Служби - начальника відділу ОСОБА_25 , адресованій начальнику Служби у справах дітей та сім?ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації Васильєвій О., від 23 червня 2020 року факти, не в повній мірі відповідають дійсності, оскільки Службі у справах дітей та сім?ї про факт невиконання батьківських обов`язків позивачкою у справі стало відомо в кінці травня 2020 року в рамках журналістського розслідування. Разом з тим, з моменту отримання вказаної інформації та до відвідування родини позивачки під час проведення рейду «Діти вулиці» 17 червня 2020 року Службою у справах дітй та сім?ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації жодних дій з метою повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин щодо виконання матір?ю своїх батьківських обов?язків щодо дитини ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вчинено не було.
Таким чином, соціальні служби перед тим, як прийняти рішення про негайне відібрання дитини, відповідно до статті 170 Сімейного кодексу України, не спостерігали за сім`єю позивачки і не намагалися порадити заходи, які необхідно вжити для покращення її становища, у тому числі, вдосконалення її батьківських навичок та становища дитини.
Відповідні органи також не намагались знайти справедливий баланс між правами позивачки і правами дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка, відповідно до висновку оцінки потреб сім`ї від 17 червня 2020 року, дуже прив`язана до матері, любить її, та за словами дівчинки її не ображають.
Як зазначив під час судового розгляду справи представник третьої особи у справі Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, що самі по собі незадовільні житлово-побутові умови сім?ї не є підставою для відібрання дитини, однак Службою альтернативні варіанти не розглядались.
Разом з тим, наявні у справі докази вказують на те, що можливі альтернативні заходи для покращення становища сім?ї ОСОБА_10 були.  ОСОБА_1 співпрацювала з соціальними службами, нею враховані рекомендації спеціалістів. В квартирі, де проживає родина, зроблений ремонт, в житловому приміщенні підтримується чистота та порядок, в наявності побутова техніка та всі необхідні побутові зручності. Для дітей облаштовані окремі спальні місця.
Колегія суддів апеляційного суду також звертає увагу на те, що негайне відібрання дитини орган опіки та піклування застосовує як тимчасовий захід на час усунення причин, які перешкоджали належному вихованню дитини під час реальної та безпосередньої загрози для її життю або здоров`я. 
Загроза життю або здоров`ю дитини - обставини, що можуть призвести чи призвели до тяжких наслідків для життя, стану здоров`я та розвитку дитини, зокрема, тяжкої, у тому числі невиліковної хвороби, тілесних ушкоджень або заподіяння шкоди нормальному фізичному, психічному розвитку дитини, у зв`язку з чим вона потребує допомоги.
Обставини можуть бути розцінені як загроза життю або здоров`ю дитини виходячи з її індивідуальних особливостей і потреб залежно від віку, статі, стану здоров`я, інвалідності, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної належності та етнічного походження за результатами проведення оцінки рівня її безпеки та складення відповідного акта згідно з додатком 10 до Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, із змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 1 червня 2020 року № 585 (далі - оцінка рівня безпеки дитини).
Орган опіки та піклування повинен довести, що така небезпека для дитини справді існує.
В комісійному акті проведення оцінки рівня безпеки дитини (додаток 10 до Порядку) від 17 червня 2020 року засвідчено, що в квартирі антисанітарійний стан, присутні таргани, клопи, дуже брудно та не прибрано; шпалери від стін відпадають; холодильник та сантехніка не працює. В приміщенні є загроза життю та здоров?ю.  
Дослідивши акт проведення оцінки рівня безпеки дитини (додаток 10 до Порядку) від 17 червня 2020 року, суд першої інстанції вірно установив, що наведені в акті обставини не можуть бути розцінені, як загроза життю або здоров`ю дитини, та дійшов обгрунтованого висновку про те, що такі обгрунтування не могли бути покладені в основу для прийняття рішення (розпорядження № 341 від 17 червня 2020 року) про негайне відібрання дитини від матері.
Надаючи оцінку розпорядженню Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації № 341 «Про негайне відібрання дитини у матері», суд першої інстанції вірно зазначив, що всупереч пункту 31 Порядку 866, розпорядження № 341 від 17 червня 2020 року не містить аргументації щодо неможливості передати дитину родичам, які є у дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відсутні у розпорядженні № 341 від 17 червня 2020 року також дані щодо місця тимчасового влаштування малолітньої дитини і про те, що мати дитини ОСОБА_1 (позивачка у справі) ознайомилась із розпорядженням № 341 від 17 червня 2020 року, яке стосувалась її дитини.
За таких обставин суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що Орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації не підтвердив доцільність відібрання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від матері ОСОБА_1 для тимчасового влаштування до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей № 1 Служби у справах дітей та сім`ї Київської міської державної адміністрації і що в цій конкретній ситуації розлучення дитини з матір?ю відповідало найкращим інтересам дитини та було пропорційним меті захисту її прав та інтересів. 
Суд першої інстанції на підставі належної правової оцінки обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення учасників справи, установивши, що дії Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації щодо негайного відібрання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від матері ОСОБА_1 , були вчинені без повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин, а оспорюване розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації «Про негайне відібрання дитини у матері» № 341 від 17 червня 2020 року прийнято без недотриманням вимог діючого законодавства, дійшов законного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправними розпорядження Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації № 341 від 17 червня 2020 року «Про негайне відібрання дитини у матері» та дій Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації щодо відібрання малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішення суду першої інстанції від 14 липня 2025 року в частині вирішення вимог ОСОБА_1 про визнання протиправними розпорядження № 341 від 17 червня 2020 року та дій Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації щодо відібрання дитини містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для справи, і з якими погоджується суд апеляційної інстанції. А наведені в апеляційній скарзі доводи відповідача та третьої особи цих висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав вважати, що оскаржуване судове рішення від 14 липня 2025 року ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Також колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації на користь ОСОБА_1 моральної шкоди. 
Вирішуючи вимоги ОСОБА_1 у цій частині, суд першої інстанції вірно врахував, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша статті 23 ЦК України).
Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої (пункт 2 частини другої статті 23 ЦК України).
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України).
Тлумачення змісту статті 1167 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди (Постанова Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 761/17947/20 (провадження № 61-14153св21)).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Приписи статті 23 ЦК України поширюються на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі завдали моральну шкоду. За змістом частини першої цієї статті можливість стягнути компенсацію моральної шкоди залежить не від того, чи це передбачено у законі або договорі, а від наявності порушення цивільного права (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 1 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (пункти 49, 51, 92-94), Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року у справі № 522/5513/19).
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала таку шкоду; наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою особи та результатом цієї поведінки - моральною шкодою; вина завдавача такої шкоди. У разі встановлення особи, яка завдала моральну шкоду, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач має довести наявність цієї шкоди та причинно-наслідковий зв`язок між нею та протиправною поведінкою її завдавача; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини з його боку (див., наприклад, постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20, Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Верховного Суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зазначено, що: «виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.
Обґрунтовуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн, позивач ОСОБА_1 зазначила, що спричинена їй та дитині моральна шкода полягала в душевних стражданнях та сильних душевних хвилюваннях, які вони зазнали у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача щодо відібрання дитини. Ризик розлучення сім`ї був занадто великим для них, а відібрання дитини було зроблено силоміць, всупереч бажання самої дитини. Їй забороняли зустрічатись з власною дитиною. Перші короткі зустрічі у Центрі не були простими для обох. Після таких зустрічей дитина не хотіла відпускати її та бажала залишити Центр разом з нею. 128 днів розлучення сім`ї були занадто тяжкими морально та душевно, як для самої неї, так і для дитини. Особливо тяжкими для неї були моменти, коли вона розуміла, що не може захистити свою дитину, яка скаржилась на неналежне та образливе до неї ставлення з боку інших підлітків (хлопчиків), з якими дівчинка проводила час в Центрі та в школі. Дана ситуація обтяжувалася ще й тим, що Служба у справах дітей не була налаштована на збереження її сім`ї та повідомила, що вони будуть вчиняти дії щодо позбавлення її батьківських прав, що ще більше додавало їй страху за майбутню долю її дитини.
Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, обґрунтовано виходив із того, що діями відповідача щодо негайного відібрання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від матері ОСОБА_1 , які були визнані судом протиправними, позивачці було завдано моральну шкоду, яка полягала у душевних стражданнях та сильних душевних хвилюваннях, які вона зазнали у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача щодо відібрання дитини.
Цим самим спростовуються доводи апеляційних скарг відповідача та третьої особи про те, що позивачка не надала доказів, а суд не встановив, якими неправомірними діями та з якої вини відповідач Деснянська районна в м.Києві державна адміністрація завдала позивачці моральної шкоди. 
Визначаючи розмір заподіяної позивачці моральної шкоди, надавши належну оцінку доказам у справі у їх сукупності, врахувавши глибину, характер та тривалість душевних страждань, конкретні обставини у справі, керуючись принципом розумності, виваженості та справедливості, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_1 в цій частині вимог та обґрунтовано визначив розмір компенсації моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачці за рахунок бюджетних асигнувань Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації у розмірі 10 000,00 грн, що спростовує доводи апеляційної скарги сторони позивача у цій частині.
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава, як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, який позивач зазначає порушником своїх прав, однак стороною позивача не було заявлено відповідного клопотання в порядку ч. 1 ст. 51 ЦПК України, колегія суддів відхиляє, оскільки вимога про необхідність залучення до участі у справі держави, невиконання чого є підставою для відмови у позові, є помилковою, так як суперечить, як нормам ЦК України, так і  висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладених пункті 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19), у пунктах 63-64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19), у пунктах 87-91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17 (провадження № 14-167цс20).
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, їх правовою кваліфікацією, повно і всебічно встановив обставини справи та надав належну правову оцінку наявним у справі доказам, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення від 14 липня 2025 року, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Перевіряючи доводи учасників справі, викладені в апеляційних скаргах щодо оскарження додаткового судового рішення суду першої інстанції від 28 липня 2025 року, яким стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації на користь ОСОБА_1  понесені витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 30 000 гривень, колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Частинами першою та другою статті 15 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
З матеріалів справи вбачається, що представництво інтересів позивача в суді здійснювали адвокати Рабомізон Денис Вячеславович таБабак Валентина Володимирівна.
Стороною позивача дотримано визначений процесуальним законом порядок реалізації принципу відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, а саме: зазначено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла або очікує понести у зв`язку із розглядом справи у першій заяві по суті спору; заявлено про це до закінчення судових дебатів у справі; подано до суду докази на підтвердження розміру таких витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
На підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги до суду надано договір про надання правової допомоги від 22.06.2020  року (а.с.237 том 3), акт №000078 від 24.11.2021 року приймання-передачі наданих послуг за договором про надання правової допомоги від 22.06.2020 року (а.с.163-166 том 3), акт №000281 від 16.07.2025 року приймання-передачі наданих послуг за договором про надання правової допомоги від 22.06.2020 року (а.с.98-100 том 7), додаткову угода до договору про надання правової допомоги від 22.06.2020 року (а.с.162 том 3).
Загальна вартість послуг, пов`язаних з правничою допомогою адвоката у суді оцінена позивачем в сумі 618 055,54 грн, яку сторона позивача просила стягнути з відповідача Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації.
18 липня 2025 року та 21 липня 2025 року від представника Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації надійшло клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги.
Визначаючи розмір витрат на професійну правничу допомогута, розподіляючи вказані витрати між сторонами у справі, суд першої інстанції вірно зазначив, що суд, вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, зобов`язаний врахувати подані стороною у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України, докази, надати їм належну оцінку і лише після цього прийняти відповідне судове рішення з цього питання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі№ 755/9215/15-ц).
Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом при вирішенні питання про розподіл судових витрат. Суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).
ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).
У рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вказав, що договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише як такі, що були дійсно понесені, але й враховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).
Під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:
- має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 137 ЦПК України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21);
- з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені у частинах третій-п`ятій, дев`ятій статті 141 ЦПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами тощо) (близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21).
Подібні висновки викладено також у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2024 року у cправі № 910/615/14 (№ 910/5042/22), від 26 вересня 2024 року у cправі  № 910/11903/23, від 25 січня 2025 року у справі № 369/849/18.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені у частині третій статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23, провадження № 14-50цс24).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі  № 755/9215/15-ц).
Зменшуючи розмір судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою до 30 000,00 грн, та розподіляючи вказані витрати між сторонами у справі, з покладенням результату оцінки доказів та висновку про розподіл судових витрат в основу додаткового судового рішення від 28 липня 2025 року, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що зазначені позивачем витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 618 055,54 грн є завищеними, неспівмірними зі складністю справи, виконаними адвокатом роботами (наданими послугами; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.
Також судом першої інстанції враховані заперечення представника відповідача, викладені в окремо поданій заяві.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що з урахуванням вимог статей 137, 141 ЦПК України, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, суд першої інстанції вірно визначив їх розмір в сумі 30 000,00 грн, а тому в цій частині доводи апеляційних скарг учасників справи є необґрунтованими.
Доводи апеляційної скарги позивача про те, що справа судом розглядалась неодноразово та витрати позивачки на правничу допомогу в попередньому провадженні були обґрунтованими в її заяві від 17липня 2025 року, є необхідними та реальними, і підлягають відшкодуванню у повному обсязі є неспроможними, з огляду на те, щоправова позиція сторони позивача в цій справі не змінювалась в судах, як в попередньому провадженні, так і при новому розгляді справи в суді першої інстанції, адвокату не потрібно було вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спірні правідносини у справі, документи та доводи, якими протилежна сторона у справі обґрунтувала свої вимоги, та інші обставини.
При цьому, колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання відповідача утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача (подібний висновок викладений в постановах Верховного Суду від 04.10.2021 від №640/8316/20, від 21.10.2021 у справі №420/4820/19). Водночас, стягнення витрат на професійну правничу допомогу з відповідача не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.
Доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, не вирішив питання щодо компенсації сплаченого судового збору стороною позивача під час попереднього апеляційного розгляду, не є підставою для скасування судового рішення, виходячи з такого.
Розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат(постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18). 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 червня 2021 у справі № 550/936/18 зазначила, що питання про стягнення (визначення, розподіл) судових витрат вирішується зазвичай при вирішенні питання про закінчення судового провадження, тобто при закритті провадження у справі, залишенні позову без розгляду чи вирішенні спору по суті з ухваленням рішення суду. Окремо питання про стягнення судових витрат вирішується у разі, якщо судом воно не вирішувалося при ухваленні відповідного судового рішення про закінчення розгляду справи.
Отже, невирішення окремих процесуальних питань, зокрема, розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення, тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 904/8884/21 (провадження № 12-39гс22)).
Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного дійшла висновку, що апеляційні скарги представника позивача  ОСОБА_1 адвоката Бабак Валентини Володимирівни, представника відповідача Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації - Зелінської Надії Миколаївни, представника третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації - Алексійчук Наталії Василівни на додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 липня 2025 року задоволенню не підлягають, оскільки судом першої інстанції при ухваленні додаткового судового рішення як складової основи судового рішення від 14 липня 2025 рокупорушення норм процесуального права не допущено.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 липня 2025 року та додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 липня 2025 року ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційних скарг представника позивача  ОСОБА_1 адвоката Бабак Валентини Володимирівни, представника відповідача Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації - Зелінської Надії Миколаївни, представника третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації - Алексійчук Наталії Василівни.
Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційні скарги залишено без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги представника позивача  ОСОБА_1 адвоката Бабак Валентини Володимирівни, представника відповідача Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації - Зелінської Надії Миколаївни, представника третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації - Алексійчук Наталії Василівни залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 липня 2025 року та додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Судді: