ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 грудня 2025 року
м. Харків
справа № 645/7492/24
провадження № 22-ц/818/4432/25
 провадження № 22-ц/818/4867/25
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого –                Пилипчук Н.П.,
суддів –                        Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря –        Львової С.А.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідача – Харківська міська рада,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Харківської міської ради на рішення Немишлянського районного суду м. Харкова від 18 червня 2025 року та додаткове рішення Немишлянського районного суду м. Харкова від 01 липня 2025 року в складі судді Федорова О.В.
в с т а н о в и в:
У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Харківської міської ради про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Позовна заява мотивована тим, що його матір ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після її смерті відкрилась спадщина, зокрема, на квартиру АДРЕСА_1 та на однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 .
Зазначив, що після набуття у лютому 2013 року права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , а саме у березні 2013 року, ОСОБА_2 офіційно змінила адресу реєстрації місця проживання з адреси: АДРЕСА_4 , на адресу: АДРЕСА_3 . При цьому, фактично ОСОБА_2 , попри зміну офіційної адреси реєстрації місця проживання, продовжила проживати разом із ним за адресою: АДРЕСА_4 , адже із наявністю хронічного порушення мозкового кровообігу потребувала догляду та піклування з боку сторонніх осіб, а саме сина.
Посилався на те, що за час життя ОСОБА_2 , йому не було відомо про факт зміни її офіційної адреси реєстрації місця проживання з адреси: АДРЕСА_4 , на адресу: АДРЕСА_3 , адже мати постійно проживала із ним за адресою: АДРЕСА_4 . У зв`язку з чим, він вважав, що прийняв спадщину фактом спільного проживання разом із матір`ю, та враховуючи обставини початку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України у лютому 2022 року, протягом тривалого часу не звертався до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину.
27 вересня 2024 року він звернувся до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Трубнікова С.О., із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Проте, постановою приватного нотаріуса від 27 вересня 2024 року № 310/02-31 йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказані квартири, що залишились після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_2 , у зв`язку із тим, що він пропустив строк подачі заяви про прийняття спадщини.
Відмова приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу у видачі свідоцтва про право на спадщину була мотивована фактом реєстрації спадкодавця та спадкоємця за різними адресами проживання: спадкодавець ОСОБА_2 - АДРЕСА_3 , спадкоємець ОСОБА_1 : АДРЕСА_4 , що виключає факт прийняття спадкоємцем спадщини в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України.
Просив встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем ОСОБА_2 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_4 .
Рішенням Немишлянського районного суду м. Харкова від 18 червня 2025 року позов ОСОБА_1 – задоволено, встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_4 ; витрати зі сплати судового збору покладено на ОСОБА_1 .
Додатковим рішенням Немишлянського районного суду м. Харкова від 01 липня 2025 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково, стягнуто з Харківської міської ради на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн, в іншій частині заяви відмовлено.
Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями Харківська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення та додаткове рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову та заяви відмовити у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо. Необхідно, щоб таке проживання було постійним. Однак позивач не надає жодного доказу на підтвердження саме постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини у квартирі АДРЕСА_1 . Твердження позивача щодо необізнаності про зміну місця реєстрації мешкання рідної матері більш ніж десяти років жодним чином не підтверджені та викликають сумніви. Крім того позивач не міг не знати, що у квартирі АДРЕСА_1 він зареєстрований один, оскільки кількість зареєстрованих осіб впливає на розмір оплачуваних комунальних послуг. Посилання позивача на піклування над ОСОБА_2 , у тому числі саме у квартирі АДРЕСА_1 , жодним чином не підтверджено ані відповідним судовим рішенням, ані медичними документами. 
Зазначила, що передача ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_2 в оренду іншій особі не підтверджує факту її постійного мешкання у квартирі АДРЕСА_1 , оскільки не обмежує її в праві мешкати у будь якому іншому місці. Так відповідно до наданих позивачем копій договорів найму (оренди) майна, за користування квартирою (квартира АДРЕСА_2 ) наймач зобов`язаний сплачувати щомісячно плату. Позивачем не надано жодного підтвердження виконання наймачем умов договору найму (оренди) майна щодо здійснення плати за користування квартирою, що може свідчити про його невиконання та розірвання. Також, на підтвердження факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, позивач не надає жодного доказу ведення спільного з ОСОБА_2 господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна, взаємних прав та обов`язків. Позивач надає копії квитанцій про сплату комунальних послуг, однак сплата за ними здійснювалась у період реєстрації місця мешкання ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 , тобто до 2013 року. Лише згідно з трьома наданими копіями квитанцій ОСОБА_2 здійснювалась сплата комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_4 після зняття її з реєстрації за цією адресою, що не достатньо для встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем.
Вказала, що згідно наданих копій матеріалів № НОМЕР_1 від 04.11.2021 при виїзді на місце черговим нарядом було встановлено, що за адресою АДРЕСА_4 раптово померла ОСОБА_2 . Факт постійного проживання останньої за цією адресою при цьому не встановлювався, а лише фіксувався факт смерті особи за певною адресою. Крім того, відповідно до наданої копії лікарського свідоцтва про смерть № 925 від 04.11.2021 КНП Міська поліклініка № 6, місцем мешкання померлої є кв. АДРЕСА_2 . Щодо показань свідків зазначає, що їх показання не можуть бути єдиною підставою для встановлення вказаного факту без документального підтвердження та можливості підтвердження їх показань письмовими доказами.
Посилалася на те, що ОСОБА_3 є онуком та відповідно спадкоємцем ОСОБА_2 п`ятої черги за законом, на спадкові права якого впливає розгляд даної справи. У зв`язку з чим міською радою до суду подано клопотання про залучення співвідповідача - ОСОБА_3 до розгляду даної справи, однак судом було безпідставно відмовлено.
Зазначила, що оскільки квартира АДРЕСА_2 відноситься до території Салтівського району м. Харкова, а квартира АДРЕСА_1 відноситься до Немишлянського району м. Харкова підсудність цієї справи в залежності від вартості спадкового майна відноситься до Салтівського районного суду м. Харкова або Немишлянського районного суду м. Харкова. Натомість позивачем, не надано актуальних звітів про оцінку вищезазначеного майна, які б підтверджували їх вартість, а тому неможливо встановити яка вартість кожного з них є найвищою. Вважала, що позивачем не обґрунтована підсудність розгляду даної справи саме Фрунзенському районному суду м. Харкова. У зв`язку з чим у суду існували всі підстави для залишення позовної заяви без руху до усунення вищезазначених недоліків відповідно до ст. 185 Цивільного процесуального кодексу України, чого зроблено не було, а позовна заява прийнята судом до розгляду та відкрито провадження.
Вважала, що сума витрат у розмірі 15000,00 грн є не обґрунтованою, неспівмірною зі складностю справи, обсягом наданих адвокатом послуг та ціною позову. Позивачем у позові до Харківської міської ради про встановлення факту проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не надано попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, що є підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат ОСОБА_1 . Предметом розгляду даної справи є встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У позовній заяві заявлена одна позовна вимога немайнового характеру. Розгляд справи здійснено у розумні та звичайні для такої категорії справ строки. Результат розгляду цієї справи ні яким чином не може вплинути на репутацію позивача та не викликає публічний інтерес. Представником позивача не обґрунтовано, та не підтверджено наявності особливої складності справи, високої кваліфікації та високого рівня професійного досвіду адвоката, розумності витрат.
Посилалася на те, що міська рада не вчиняла будь-яких дій, які призвели до затягування розгляду даної справи, не порушувала права ОСОБА_1 , не чинила перешкод в реалізації її цивільних прав та обов`язків, а також дані правовідносини виникли не з вини Харківської міської ради. Матеріали справи не містять доказів, які б підтвердили затягування міською радою розгляду даної справи. Також позовна заява не містить вимог щодо стягнення з міської ради судового збору за результатами розгляду справи. Таким чином, стягнення з міської ради судових витрат на правничу допомогу у розмірі 15000,00 грн свідчить про їх неспівмірність з критеріями, наведеними в частині 4 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, а також їх розмір не є розумним та виправданим. Стягнення з відповідача 15000,00 грн покладе надмірний тягар на Харківську міську раду, яка в умовах воєнного стану, постійних обстрілів зі сторони країни - агресора продовжує здійснювати свої повноваження, а також усувати руйнівні наслідки дій рф, відновлюючи пошкоджену інфраструктуру міста.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Харківської міської ради необхідно залишити без задоволення, рішення та додаткове рішення суду – залишити без змін.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що батьками ОСОБА_1 є: батько ОСОБА_4 , мати ОСОБА_2 (а.с.29,244-245 том 1).
11.12.1984 шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.232 том 1).
ОСОБА_2 з 06.04.1984 по 05.03.2013 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , а з 30.03.2013 за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.25-26 том 1).
З довідки про реєстрацію місця проживання від 15.08.2023 вбачається, що ОСОБА_1 з 22.10.1991 по теперішній час зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.24 том 1).
На ім`я ОСОБА_2 зареєстрована квартира АДРЕСА_1 та квартира АДРЕСА_2 (а.с.31-33,37-40 том 1).
ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_2 (а.с.30 том 1).
З витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 73757084 від 30.08.2023 вбачається, що після смерті ОСОБА_2 , 30.08.2023 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Трубнікова С.О. заведено спадкову справу № 59/2023 (а.с.20 том 1).
30.08.2023 з заявою про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 до приватного нотаріуса звернувся ОСОБА_3 , який є онуком померлої (а.с.151 том 1);
Відповідно до постанови приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Трубнікова С.О. про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 301/02-31 від 30.08.2023 ОСОБА_3 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, що залишилося після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 , у зв`язку з тим що він пропустив строки подачі заяви про прийняття спадщини (а.с.172-173 том 1).
27.09.2024 ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Трубнікова С.О. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.205 том 1).
Відповідно до постанови приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Трубнікова С.О. про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 310/02-31 від 27.09.2024 ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, що залишилося після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 , у зв`язку з тим що він пропустив строки подачі заяви про прийняття спадщини. Також у постанові зазначено, що у зв`язку з відсутністю факту прийняття спадщини шляхом спільного проживання разом з померлою ОСОБА_2 та пропуском строку для прийняття спадщини, нотаріус роз`яснив процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку (а.с.16-18,208-209 том 1).
ОСОБА_1 в якості доказів проживання матері з ним за адресою:  АДРЕСА_4 надані наступні письмові докази:
протокол-пояснення від 04.11.2021 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зі змісту якого вбачається, що він проживає за адресою: АДРЕСА_4 з родиною. ІНФОРМАЦІЯ_3 о 14:39 його мати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла за місцем мешкання в його присутності (а.с.49 том 1);
лікарське свідоцтво про смерть № 925 від 04.11.2021 року, відповідно до якого причиною смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , є хронічне порушення мозкового кровообігу, місце проживання померлої: АДРЕСА_3 (а.с.50-51 том 1);
висновок щодо ненасильницької смерті людини за місцем проживання від 04.11.2021 року, відповідно до якого встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла за адресою: АДРЕСА_4 , 04.11.2021 року о 14:39 год. у присутності родичів (а.с.52-53 том 1);
довідку начальника сектору моніторингу відділу поліції № 2 ХРУП № 2 ГУНП в Харківській області від 06.11.2021 року, з якої вбачається, що 04.11.2021 року співробітниками відділу поліції було здійснено виїзд за адресою: АДРЕСА_4 , де за повідомленням оператора "102" померла гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , при виїзді на місце черговим було встановлено, що за вказаною адресою раптово померла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в ході перевірки, згідно з довідкою про смерть № 925 від 04.11.2021 року причиною смерті гр. ОСОБА_2 є хронічне порушення мозкового кровообігу (а.с.46 том 1);
рапорт поліцейського ВП « « ХРУП № 2 ГУНП в Харківській області Саніна А. від 04.11.2021, відповідно до якого 04.11.2021 здійснювався виїзд за адресою: АДРЕСА_4 , де за повідомленням оператора «102» померла ОСОБА_2 , . ІНФОРМАЦІЯ_5 . Прибувши за вказаною адресою, інформація підтвердилась (а.с.48 том 1); 
відповідь начальника ВП № 2 ХРУП № 2 ГУНП в Харківській області від 16.08.2024 року № 56аз/119-59/01 на адвокатський запит № 13-33/04-2024 від 12.08.2024 року, зі змісту якої випливає, що 04.11.2021 року співробітниками відділу поліції було здійснено виїзд за адресою: АДРЕСА_4 , де за повідомленням оператора "102" померла гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , прибувши за вказаною адресою інформація підтвердилась. Повідомлення було зареєстроване до ІПС НОМЕР_2 від 04.11.2021 року, в ході перевірки, згідно з довідкою про смерть № 925 від 04.11.2021 року причиною смерті гр. ОСОБА_2 є хронічне порушення мозкового кровообігу (а.с.45 том 1);
договори найму (оренди) житла від 05.06.2016 року, від 06.06.2018 року та від 02.06.2020 року, укладені між ОСОБА_2 (наймодавцем) та ОСОБА_5 (наймач), за яким наймодавець передав наймачу у строкове платне користування квартиру (житлове приміщення), розташовану за адресою: АДРЕСА_3 для проживання у ній, а також акти прийому-передачі за цими договорами від 05.06.2016 року, від 06.06.2018 року та від 02.06.2020 року, відповідно (а.с.54-67 том 1);
квитанції про сплату комунальних послуг ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_4 протягом періоду з листопада 2003 року по червень 2020 року (а.с.70-82 том 1);
копії світлин, на яких зображена ОСОБА_2 (а.с.68-69 том 1);
копію довідки з місця мешкання про склад родини та прописки (дату довідки та ким вона видана встановити неможливо), а також копію довідки (виписку з домової книги про склад сім`ї та прописки), виданої 25.05.1988 Житлово-експлуатаційною конторою ЖБК «Простір», відповідно до яких ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.83-86 том 1).

В суді першої інстанції були допитані свідки.
Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6 пояснила суду, що вона є медичною сестрою та довготривалий час працювала разом із лікарем-терапевтом, з яким було підписано медичну декларацію ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Свідок наголосила, що познайомилася із ОСОБА_2 та її родиною: сином ОСОБА_1 , невісткою ОСОБА_7 та їхніми дітьми у 2016 році та з цього часу постійно здійснювала супровід та лікування, призначене лікарем-терапевтом до часу смерті ОСОБА_2 , робила їй ін`єкції та крапельниці на дому за адресою: АДРЕСА_4 . Згідно із встановленими останній діагнозами вона потребувала систематичного лікування, яка проходила протягом 7-10 днів поспіль не менше трьох разів на рік, яке також забезпечувалося за допомогою свідка. Родина ОСОБА_8 часто телефонувала їй з метою отримання медичних консультацій щодо лікування ОСОБА_2 . Коли свідок приїжджала до них додому, вони постійно спілкувалися із ОСОБА_2 , остання розповідала їй про свою сім`ю та саме з її слів свідкові відомо, що вони вели спільне господарство та у них був спільний бюджет. 
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 повідомив суду, що він є другом сина позивача ОСОБА_10 та приблизно 10-12 років вони перебувають у дружніх стосунках. Свідок наголосив що ОСОБА_11 разом із батьками проживає за адресою: АДРЕСА_4 . До часу смерті з ними також проживала бабуся ОСОБА_11 тьотя ОСОБА_12 . У неї була своя окрема кімната. Свідок стверджує, що він часто приходив додому до ОСОБА_11 та постійно зустрічав там бабусю останнього, іноді вони разом пили чай та спілкувалися. Також свідок пояснив, що йому відомо, що тьотя ОСОБА_12 протягом 2019 - 2021 року хворіла.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснила суду, що вона є знайомою сім`ї ОСОБА_8 . У 2018 році вона зустріла у лікарні дружину позивача ОСОБА_13 , якій розповіла, що у неї дуже хворіє чоловік, через що їм постійно необхідно відвідувати лікарню у м. Харкові, та оскільки вони проживають у Харківській області, їм необхідно винаймати квартири у м. Харкові подобово, оскільки орендувати квартиру на постійній основі їм дорого. Анна розповіла їй, що у них є вільна квартира матері її чоловіка, яка постійно проживає з ними та запропонувала їй проживати у цій квартирі по мірі необхідності. В цей же день ОСОБА_14 дала свідкові ключі від цієї квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 . В подальшому вони домовилися про укладення письмового договору найму (оренди) цієї квартири та з 2018 року вона з чоловіком під час лікування останнього проживали в цій квартирі, а після смерті чоловіка, свідок переїхала в цю квартиру та мешкає в ній до цього часу. Також свідок наголосила, що у цій квартирі не було особистих речей ОСОБА_2 , були лише декілька ікон та книг, що, на її думку, свідчить, що остання не проживала в цій квартирі.

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Юридичні факти - це життєві обставини чи факти, з якими норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення правовідносин.
Частиною першою статті 315 ЦПК України передбачено перелік юридичних фактів, які можуть бути встановлені у судовому порядку.
Встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб в судовому порядку можливо лише тоді, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.
Суд вправі розглядати справи про встановлення факту, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину.
Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявності фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрації місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.
Такий правовий висновок щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладений у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17, від 18 листопада 2020 року у справі № 523/19010/15, від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19, від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19.
Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.
Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи в санаторії тощо).
Згідно з пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.
Положення частини третьої статті 1268 ЦК України вказують на необхідність для прийняття спадщини саме постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не реєстрації їх місця проживання за однією адресою, що за певних обставин може бути відмінним один від одного (постанови Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17, від 12 січня 2022 року у справі № 446/53/16-ц).
Відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем та оцінені судом.
Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 10 січня 2019 року в справі № 484/747/17, від 07 червня 2022 року в справі № 175/4514/20.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 вказував, що не був зареєстрований разом зі спадкодавцем ОСОБА_2 за однією адресою, проте до дня її смерті проживав разом з нею у зв`язку з хворобою та постійною необхідністю її догляду.
Ухвалюючи рішення про задоволення заяви  ОСОБА_1 про встановлення факту проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, перевіривши доводи позивача та подані ним докази, надавши правову оцінку показанням допитаних судом свідків, дійшов мотивованого висновку про доведення позивачем факту його проживання із матір`ю ОСОБА_2 на час її смерті за адресою: АДРЕСА_4 , а відтак і про наявність підстав для задоволення позову  ОСОБА_1 .
Посилання Харківської міської ради на те, що рішення в даній справі впливає на права ОСОБА_3 , який є онуком та відповідно спадкоємцем ОСОБА_2 п`ятої черги за законом, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_3 у встановлений законом шестимісячний строк з дня відкриття спадщини із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 до нотаріуса не звернувся, та у відповідності до частини третьої статті 1268 ЦК України спадщину також не прийняв, тобто вважається таким, що спадщину у встановлений законом строк не прийняв, у зв`язку з чим оскаржуваним рішенням його права та інтереси не порушуються. Таким чином, в даному випадку Харківська міська рада є належним відповідачем у справі.

Посилання Харківської міської ради на те, що позивачем не обґрунтована підсудність розгляду даної справи саме Фрунзенському районному суду м. Харкова, колегія суддів відхиляє, з огляду на таке.
Відповідно до статті 378 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).
Справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.
Аналіз матеріалів справи свідчить, що Харківська міська рада при розгляді справи судом першої інстанції була належним чином повідомлена про розгляд даної справи, подавала відзив на позовну заяву, подавала клопотання, однак не заявляла про непідсудність справи Немишлянському (Фрунзенському) районному суду м. Харкова до ухвалення рішення у справі.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що підстави для скасування оскарженого рішення на підставі частини 1 статті 378 ЦПК України відсутні.
Аналізуючи обсяг дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання обґрунтованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду, зводяться до незгоди з ним та необхідності здійснення переоцінки встановлених фактичних обставин.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Докази та обставини, на які посилається Харківська міська рада в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Щодо додаткового рішення, колегія суддів виходить з наступного.
За змістом статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Відповідно до статті 33 Правил адвокатської етики, єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар.
Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді.
Згідно вимог  статті 137 ЦПК України  витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною 8  статті 141 ЦПК України  визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.
Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.
Разом з тим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).
Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц.
Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).
Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 596/2305/18-ц (провадження № 61-13608св20). 
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо.
Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 20 вересня 2023 року у справі № 753/7936/22 (провадження № 61-1519св23).
Матеріали справи свідчать про те, що в суді першої інстанції інтереси ОСОБА_1 представляв адвокатка Дробчак Л.В., яка діяла на підставі договору про надання правничої допомоги від 13.07.2024, ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АХ № 1225757 від 10.12.2024 та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 002365 від 03.07.2019 та вказаним адвокатом було підготовлено та подано позовну заяву, два клопотання про відкладення (перенесення) розгляду справи, заперечення на клопотання про поновлення строку на подання відзиву, заперечення на клопотання про витребування доказів, заяву про виклик свідка, заперечення на клопотання про залучення співвідповідача. Також адвокатка була присутня в судових засіданнях: 24.02.2025 в залі суду 26 хв., 26.03.2025 в залі суду 4 хв., 17.04.2025 в залі суду 12 хв., 29.05.2025 в залі суду 38 хв., 18.06.2025 в залі суду 11 хв.
Відповідно до розділу 3 договору про надання правничої допомоги від 13.07.2024 за надання адвокатом правничої допомоги, клієнт зобов`язується сплатити гонорар адвоката, який розраховується відповідно до рекомендованих ставок адвокатського гонорару затверджених рішенням № 13/1/17 на засіданні Ради адвокатів Харківської області від 21.07.2021, з якими клієнт ознайомлений перед підписанням цього договору та сплачується у наступному порядку: за юридичну допомогу, що надається, клієнт сплачує суму в гривнях, відповідно до розрахунку витрат на професійну правничу допомогу та акта приймання передачі виконаних робіт в готівковій та/або безготівковій формі на особистий рахунок адвоката.
Згідно з реєстром витрат на професійну правничу допомогу №08/06-01/2025 до Договору про надання правничої допомоги №б/н від 13.07.2024 року, на підставі актів приймання-передачі виконаних робіт та наданих послуг, згідно з якими адвокат Дробчак Л.В. надала позивачу правничі послуги таких змісту та ціни на загальну суму 45900,00 грн.: написання та підготовка позовної заяви - 7000,00 грн. (із розрахунку 700 грн./стор.); написання та підготовка до подання заперечень на клопотання про поновлення строку на подання відзиву - 4200,00 грн. (із розрахунку 700 грн./стор.); написання та підготовка до подання клопотання про виклик та допит свідків - 3500,00 грн. (із розрахунку 700 грн./стор.); написання та підготовка до подання заперечення на клопотання про витребування доказів - 2800,00 грн. (із розрахунку 700 грн./стор.); участь представника позивача в судовому засіданні по справі - 4000,00 грн. (0,5 ставки мінімальної заробітної плати, встановленої ЗУ "Про Державний бюджет України на 2025 рік"); участь представника позивача в судовому засіданні по справі - 4000,00 грн. (0,5 ставки мінімальної заробітної плати, встановленої ЗУ "Про Державний бюджет України на 2025 рік"); участь представника позивача в судовому засіданні по справі - 4000,00 грн. (0,5 ставки мінімальної заробітної плати, встановленої ЗУ "Про Державний бюджет України на 2025 рік"); написання та підготовка до подання заперечення на клопотання про залучення співвідповідача - 2800,00 грн. (із розрахунку 700 грн./стор.); участь представника позивача в судовому засіданні по справі - 4000,00 грн. (0,5 ставки мінімальної заробітньої плати, встановленої ЗУ "Про Державний бюджет України на 2025 рік"); участь представника позивача в судовому засіданні по справі - 4000,00 грн. (0,5 ставки мінімальної заробітної плати, встановленої ЗУ "Про Державний бюджет України на 2025 рік"); участь представника позивача в судовому засіданні по справі - 4000,00 грн. (0,5 ставки мінімальної заробітної плати, встановленої ЗУ "Про Державний бюджет України на 2025 рік"); написання, підготовка та подання заяви про ухвалення додаткового рішення - 5600,00 грн. (із розрахунку 700 грн./стор.).
На підтвердження понесених витрат на правову допомогу також надані копії: акту приймання передачі виконаних робіт №08-01/12-2024 від 03.01.2025 року; квитанції до прибуткового касового ордеру №08-02/12-2024 від 03.01.2025 року на суму 7000,00 грн.; акту приймання передачі виконаних робіт №08-01/12-2024 від 01.02.2025 року; квитанції до прибуткового касового ордеру №08-02/12-2024 від 01.02.2025 року на суму 4200,00 грн.; акту приймання передачі виконаних робіт №08-01/12-2024 від 04.03.2025 року; квитанції до прибуткового касового ордеру №08-02/12-2024 від 04.03.2025 року на суму 10300,00 грн.; акту приймання передачі виконаних робіт №08-01/12-2024 від 05.04.2025 року; квитанції до прибуткового касового ордеру №08-02/12-2024 від 05.04.2025 року на суму 4000,00 грн.; акту приймання передачі виконаних робіт №08-01/12-2024 від 02.05.2025 року; квитанції до прибуткового касового ордеру №08-02/12-2024 від 02.05.2025 року на суму 6800,00 грн.; акту приймання передачі виконаних робіт №08-01/12-2024 від 01.06.2025 року; квитанції до прибуткового касового ордеру №08-02/12-2024 від 01.06.2025 року на суму 4000,00 грн.; акту приймання передачі виконаних робіт №08-01/12-2024 від 20.06.2025 року; квитанції до прибуткового касового ордеру №08-02/12-2024 від 20.06.2025 року на суму 9600,00 грн.
Харківська міська рада подала до суду першої інстанції клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, в якому посилається на те, що витрати на правничу допомогу занадто завищені та є неспівмірними з заявленими вимогами.
Враховуючи складність справи та виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної роботи, а також враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, з урахуванням заяви відповідача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що справедливим і співмірним буде стягнення з Харківської міської ради на користь ОСОБА_1 15000,00 грн у рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді першої інстанції.
Твердження Харківської міської ради про те, що у позові не надано попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, що є підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат, колегія суддів до уваги не приймає.
Відповідно до статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Аналіз частини другої статті 134 ЦПК України свідчить про те, що у разі неподання попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто, у разі неподання попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат.
Аналогічні висновки щодо застосування частини другої статті 124 ГПК України, яка є тотожною за змістом частині другій статті 134 ЦПК України викладено у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 922/1897/18, від 24 грудня 2019 року у справі № 909/359/19, від 13 лютого 2020 року у справі № 911/2686/18, від 19 лютого 2020 року у справі № 910/16223/18, від 21 травня 2020 року у справі № 922/2167/19, від 10 грудня 2020 року у справі № 922/3812/19, від 08 березня 2023 року у справі № 755/7694/20 та інших. 
Відтак, частково задовольняючи заяви про розподіл витрат на правничу допомогу, понесених ОСОБА_1 , суд першої інстанції правильно виходив з того, що неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат, що відповідає сталій практиці Верховного Суду.
Схожий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 03 вересня 2025 року у справі № 127/3691/24 (провадження № 61-16394св24).
Посилання Харківської міської ради на те, що вона не вчиняла будь-яких дій, які призвели до затягування розгляду даної справи, не порушувала права позивача, не чинила перешкод в реалізації її цивільних прав та обов`язків, а також дані правовідносини виникли не з вини міської ради, не спростовують того, що вона є належним відповідачем у даній справі, і у зв`язку з задоволенням позову судові витрати підлягають розподілу між сторонами у загальному порядку, тобто відповідно до статті 141 ЦПК України відповідач повинен відшкодувати позивачу судові витрати.

Оскільки судові рішення перевіряються в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судові рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Харківської міської ради – залишити без задоволення.
Рішення Немишлянського районного суду м. Харкова від 18 червня 2025 року та додаткове рішення Немишлянського районного суду м. Харкова від 01 липня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий                                                                Н.П. Пилипчук

Судді                                                                        О.В. Маміна

       О.Ю. Тичкова