ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/1180/25 Суддя (судді) першої інстанції: Валентина ОРЛЕНКО

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Аліменка В.О., 
суддів Вівдиченко Т.Р., Файдюка В.В.
за участю секретаря Коренко Ю.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 17 червня 2025 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Черкаської міської ради про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії

В С Т А Н О В И Л А
ОСОБА_1 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Виконавчого комітету Черкаської міської ради, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради від 11.07.2023 №796 «Про надання дозволу на розміщення зовнішньої реклами ФОП ОСОБА_2 ».
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 17 червня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради від 11.07.2023 №796 «Про надання дозволу на розміщення зовнішньої реклами ФОП ОСОБА_2 » видано дозвіл на розміщення зовнішньої реклами (двостороннього рекламного щита) по АДРЕСА_1 . Дозвіл виданий за №910.
На підставі зазначеного рішення ФОП ОСОБА_2 було встановлено рекламний щит, що на думку позивача виступає за межі краю проїжджої частини тимчасової автостоянки. Нижній край рекламного щита, що виступає за межі проїжджої частини автостоянки знаходиться на висоті 3,55 м., що є порушенням Закону України «Про рекламу» та створює перешкоду для руху вантажного автотранспорту.
Наслідком прийняття відповідачем з порушення норм чинного законодавства України спірного рішення та встановлення відповідно до рішення рекламного носія в порушення вимог чинного законодавства стала дорожньо-транспортна пригода, що мала місце 28.11.2024 о 13:30 у м. Черкаси, вул. Дахнівська,50 за участю позивача (зазначений рекламний щит у зв`язку з його неправильним розміщенням став перешкодою для вантажного автомобіля Mercedes-Benz ATEGO (фургон -рефрижератор), державний номер НОМЕР_1 , яким керував позивач).
Позивач зазначає, що водієві гарантується право на безпечні умови для руху та на відшкодування збитків, завданих внаслідок невідповідності стану автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів вимогам безпеки руху, це означає, що держава, органи місцевого самоврядування та інші відповідальні установи повинні забезпечувати: справний стан доріг та вулиць, в тому числі відсутність перешкод, які можуть призвести до ДТП, що і зумовило необхідність звернутись з відповідним позовом до суду.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Під час розгляду спору по суті суд зазначає, що відповідно до положень статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, а також їх посадові особи зобов`язані здійснювати свою діяльність виключно на підставі, у межах наданих повноважень та у спосіб, який передбачений Конституцією і законами України.
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про рекламу», зовнішньою рекламою є реклама, яка розміщується на спеціальних тимчасових або стаціонарних конструкціях - рекламоносіях, що встановлюються на відкритій місцевості, а також на зовнішніх поверхнях будівель і споруд, на елементах вуличного обладнання, над проїжджою частиною вулиць та автомобільних доріг.
Правові питання, пов`язані з розміщенням зовнішньої реклами, врегульовані положеннями статті 16 Закону України «Про рекламу».
Відповідно до частини першої статті 16 Закону України «Про рекламу» (у редакції, чинній на момент ухвалення спірного рішення), розміщення зовнішньої реклами в межах населених пунктів здійснюється на підставі дозволів, які видаються виконавчими органами сільських, селищних та міських рад, а за межами населених пунктів - на підставі дозволів, що надаються обласними державними адміністраціями, а на території Автономної Республіки Крим - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, у порядку, визначеному відповідними органами на основі типових правил, затверджених Кабінетом Міністрів України.
Розміщення засобів зовнішньої реклами в межах смуги відведення автомобільних доріг здійснюється відповідно до вимог цього Закону на підставі зазначених дозволів, які оформлюються за участю центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері дорожнього господарства та управління автомобільними дорогами, або їх власників, а також центрального органу виконавчої влади, відповідального за реалізацію державної політики у сфері безпеки дорожнього руху.
Відповідно до приписів частини другої статті 16 Закону України «Про рекламу», зовнішня реклама повинна відповідати, зокрема, таким обов`язковим вимогам:
- нижній край зовнішньої реклами, яка розміщується над проїжджою частиною дороги, у тому числі на мостах, естакадах та інших подібних спорудах, має знаходитися на висоті не менш ніж 5 метрів від рівня дорожнього покриття.
При цьому частиною третьою статті 16 Закону України «Про рекламу» встановлено заборону на розміщення засобів зовнішньої реклами:
- на пішохідних доріжках та алеях;
- у межах населених пунктів на висоті менш ніж 5 метрів від поверхні дорожнього покриття, якщо рекламна поверхня виступає за межі краю проїжджої частини;
- поза межами населених пунктів на відстані менш ніж 5 метрів від краю проїжджої частини.
Таким чином, визначальною ознакою, яка обумовлює необхідність дотримання мінімальної висоти розміщення зовнішньої реклами у 5 метрів від поверхні дорожнього покриття, є саме розташування рекламоносія над проїжджою частиною або його виступ за межі краю проїжджої частини.
Отже, для встановлення наявності або відсутності порушення вимог щодо висоти розміщення зовнішньої реклами необхідно з`ясувати зміст поняття «проїжджа частина».
Так, у статті 1 Закону України «Про автомобільні дороги» визначено, що проїзна частина - це частина автомобільної дороги, яка безпосередньо призначена для руху транспортних засобів.
Крім того, пунктом 10 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306, також передбачено визначення поняття «проїзна частина», відповідно до якого проїзна частина є елементом дороги, призначеним для руху нерейкових транспортних засобів, при цьому одна дорога може містити декілька проїзних частин, межами яких слугують розділювальні смуги.
З урахуванням наведених положень, заборона на розміщення зовнішньої реклами в межах населених пунктів на висоті менш ніж 5 метрів застосовується виключно у разі, якщо така реклама розміщена безпосередньо над проїжджою частиною.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позивач не надав жодного належного та допустимого доказу, зокрема експертного висновку, який би підтверджував факт розміщення спірного рекламоносія над проїжджою частиною або його виступ за межі краю проїжджої частини. У зв`язку з цим доводи позивача щодо обов`язковості дотримання вимоги про висоту розміщення рекламоносія не менше 5 метрів суд визнає необґрунтованими.
При цьому слід зазначити, що сам позивач не заперечує обставини, за якої рекламоносій не розміщений над проїжджою частиною, а, за його твердженням, виходить на край ділянки тимчасової автостоянки. Водночас тимчасова автостоянка за своїм правовим змістом не є проїжджою частиною.
Відповідно до статті 18 Закону України «Про автомобільні дороги», до складових елементів вулиць і доріг міст та інших населених пунктів належать, зокрема: проїзна частина вулиць і доріг, трамвайне полотно, дорожнє покриття, штучні споруди, споруди дорожнього водовідводу, технічні засоби організації дорожнього руху, зупинки міського транспорту, стоянки таксі, тротуари, пішохідні та велосипедні доріжки, зелені насадження, наземні та підземні інженерні мережі, а також майданчики для паркування.
Межі вулиці по її ширині визначаються так званими «червоними лініями», при цьому розміщення будь-яких об`єктів, будівель, споруд або їх частин у межах таких «червоних ліній» не допускається.
З аналізу зазначеної норми вбачається, що законодавець чітко розмежовує такі складові елементи, як «проїзна частина» та «майданчики для паркування».
Водночас зовнішня реклама, розміщена на відповідному рекламоносії, не є ані об`єктом нерухомості, ані будівлею чи спорудою, а є саме рекламоносієм, визначення якого наведене у статті 1 Закону України «Про автомобільні дороги».
Крім того, згідно з пунктом 32.1 Правил дорожнього руху, з уповноваженими підрозділами Національної поліції підлягає обов`язковому погодженню розміщення у смугах відведення автомобільних доріг або в межах червоних ліній міських вулиць і доріг, а також на їх штучних спорудах кіосків, павільйонів, рекламоносіїв, пересувних торговельних об`єктів, а також їх розміщення на прилеглих територіях, будівлях і спорудах адміністративного призначення підприємств, установ та організацій.
Суд також звертає увагу на те, що з наданої копії дозволу №910 на розміщення зовнішньої реклами вбачається, що зазначений дозвіл був погоджений Управлінням патрульної поліції в Черкаській області ДПП. Таким чином, у процесі погодження відповідного дозволу не було встановлено порушень вимог чинного законодавства, які б свідчили про неможливість або заборону такого розміщення зовнішньої реклами.
Слід також зауважити, що правовідносини, які виникають у зв`язку з розміщенням зовнішньої реклами в межах населених пунктів та визначають процедуру надання дозволів на її розміщення, регулюються Типовими правилами розміщення зовнішньої реклами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2003 №2067 (далі - Типові правила).
До зазначеної постанови були внесені зміни постановою Кабінету Міністрів України від 16.12.2015 №1173.
Водночас постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.06.2016, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 25.08.2016 у справі №826/2002/16, внесення зазначених змін було визнано незаконним з моменту їх прийняття. У зв`язку з цим чинними залишаються Типові правила у редакції станом на 14.06.2012 року.
Так, відповідно до пункту 3 Типових правил, розміщення зовнішньої реклами здійснюється на підставі відповідних дозволів та у порядку, встановленому виконавчими органами сільських, селищних і міських рад відповідно до вимог цих Правил.
Згідно з пунктом 9 Типових правил, з метою отримання дозволу заявник подає до робочого органу заяву за формою, визначеною додатком 1 до Правил, до якої додаються:
- фотокартка або комп`ютерний макет місця (розміром не менше ніж 6 Ч 9 сантиметрів), на якому планується розміщення рекламного засобу, а також ескіз самого рекламного засобу з відображенням його конструктивного рішення;
- копія свідоцтва про державну реєстрацію заявника як юридичної особи або фізичної особи - підприємця.
Відповідно до пункту 10 Типових правил, за наявності документів, передбачених пунктом 9 цих Правил, заява протягом трьох днів з дати її надходження підлягає реєстрації робочим органом у журналі реєстрації заяв та дозволів на розміщення зовнішньої реклами (далі - журнал реєстрації), який ведеться за формою, визначеною додатком 2.
Протягом п`яти днів з дати реєстрації заяви робочий орган здійснює перевірку зазначеного у заяві місця розташування рекламного засобу з метою встановлення наявності пріоритету іншого заявника або факту надання на це місце дозволу, зареєстрованого у встановленому порядку. За результатами перевірки керівник робочого органу приймає рішення про встановлення пріоритету за заявником або про відмову у встановленні такого пріоритету. У разі прийняття рішення про встановлення пріоритету робочий орган видає заявнику для оформлення два примірники дозволу за формою, визначеною додатком 3, а також визначає перелік заінтересованих органів (осіб), з якими необхідно здійснити погодження.
Пунктом 11 Типових правил встановлено, що пріоритет заявника на місце розташування рекламного засобу надається строком на три місяці з дати прийняття керівником робочого органу відповідного рішення.
Відповідно до пункту 13 Типових правил, у межах строку, визначеного пунктом 11 цих Правил, заявник оформлює обидва примірники дозволу та подає їх до робочого органу разом із супровідним листом, у якому зазначається реєстраційний номер поданої заяви.
У разі прийняття керівником робочого органу рішення про встановлення пріоритету заявника на місце розташування рекламного засобу, що перебуває у комунальній власності, заявник зобов`язаний протягом трьох днів укласти договір на тимчасове користування відповідним місцем.
Пунктом 16 Типових правил передбачено, що дозвіл підлягає погодженню з власником місця або уповноваженим ним органом (особою), а також із спеціально уповноваженим органом з питань містобудування та архітектури.
На вимогу робочого органу дозвіл також погоджується з:
- Державтоінспекцією - у випадку розміщення зовнішньої реклами на перехрестях, поблизу дорожніх знаків, світлофорів, пішохідних переходів та зупинок громадського транспорту;
- відповідним центральним або місцевим органом виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини та об`єктів природно-заповідного фонду - у разі розміщення реклами на пам`ятках історії та архітектури, у межах зон їх охорони або на територіях природно-заповідного фонду;
- утримувачем інженерних комунікацій - у разі розміщення рекламного засобу в межах охоронних зон таких комунікацій.
У разі відмови в погодженні дозволу органами або особами, зазначеними в абзацах першому та третьому - п`ятому пункту 16 Типових правил, заявнику надсилається вмотивоване письмове повідомлення, підписане уповноваженою особою відповідного підприємства, установи або організації.
Відмова у погодженні дозволу може бути оскаржена заявником у порядку, визначеному чинним законодавством.
Відповідно до пункту 19 Типових правил, робочий орган протягом строку, що не перевищує п`ятнадцяти робочих днів з дати отримання належним чином оформлених двох примірників дозволу, розглядає заяву, готує відповідні пропозиції та проєкт рішення і подає їх на розгляд виконавчому органу ради.
Згідно з пунктом 20 Типових правил, виконавчий орган ради протягом п`яти робочих днів з дати отримання зазначених пропозицій приймає рішення про надання дозволу або про відмову в його наданні.
У разі прийняття рішення про надання дозволу керівник робочого органу протягом п`яти робочих днів підписує обидва примірники дозволу та засвідчує їх печаткою робочого органу.
Перший примірник дозволу видається заявникові, другий залишається у робочому органі для здійснення обліку та контролю. Факт видачі дозволу підлягає обов`язковій реєстрації у журналі реєстрації.
Рішення про відмову у наданні дозволу надсилається робочим органом заявникові протягом п`яти днів з дати його прийняття.
Пунктом 22 Типових правил визначено підстави для відмови у наданні дозволу, зокрема у випадках, коли:
- оформлення поданих документів не відповідає вимогам, встановленим Типовими правилами;
- у поданих документах містяться завідомо неправдиві відомості.
Пунктом 24 Типових правил передбачено, що дозвіл, виданий у встановленому порядку, є належною підставою для розміщення зовнішньої реклами та виконання робіт, пов`язаних із встановленням рекламного засобу.
Крім того, Типові правила визначають виключні випадки, за наявності яких дозвіл на розміщення зовнішньої реклами може бути скасований.
Так, відповідно до пункту 31 Типових правил, дозвіл може бути скасований до закінчення строку його дії на підставі рішення виконавчого органу ради за письмовою заявою розповсюджувача зовнішньої реклами у разі безперервного невикористання місця розташування рекламного засобу протягом шести місяців або у разі непереоформлення дозволу в установленому порядку.
Перелік підстав для скасування дозволу є вичерпним та не підлягає розширеному тлумаченню.
Проаналізувавши наявні в матеріалах справи документи, суд дійшов висновку, що чинними нормативно-правовими актами визначено чітку процедуру оформлення дозволу на розміщення зовнішньої реклами, яка у даному випадку була дотримана, а також відсутні підстави як для відмови у наданні такого дозволу, так і для його скасування на даний час, оскільки перелік відповідних підстав є вичерпним.
При цьому позивачем до матеріалів позову не подано жодних доказів, які б спростовували встановлені судом обставини.
Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, а також прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з частиною першою статті 5 КАС України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вона вважає, що рішенням, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи законні інтереси, та просити про їх захист одним із передбачених законом способів.
Таким чином, завданням адміністративного судочинства у даному випадку є захист позивача від порушень його прав та інтересів, які, на його переконання, виникли або можуть виникнути внаслідок прийняття оскаржуваного рішення №796. При цьому обов`язковою умовою надання судового захисту є наявність факту порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод чи законних інтересів позивача на момент звернення до суду.
У певних випадках законодавець самостійно визначає коло осіб, права яких можуть бути порушені внаслідок прийняття суб`єктом владних повноважень відповідних актів, правомірно обмежуючи при цьому право інших осіб на звернення до суду з вимогами про захист порушених прав, свобод чи інтересів.
Зокрема, Кодекс адміністративного судочинства України розмежовує правові акти на нормативно-правові та індивідуальні.
Відповідно до частини другої статті 264 КАС України, право на оскарження нормативно-правового акта мають особи, щодо яких такий акт був застосований, а також особи, які є суб`єктами правовідносин, у яких цей акт підлягатиме застосуванню. Водночас індивідуальний акт може бути оскаржений виключно тією особою, прав та інтересів якої він безпосередньо стосується.
У цьому контексті слід звернути увагу на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 11.05.2018 у справі №766/7172/17 (за позовом депутатів Херсонської міської ради до Херсонської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення Херсонської міської ради від 24.03.2017 №580 «Про зміни до міського бюджету на 2017 рік»).
У зазначеній постанові викладено таке: «Таким чином, необхідною та обов`язковою умовою надання судом правового захисту є наявність фактичного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або законних інтересів особи на момент її звернення до суду. Таке порушення повинно мати реальний характер, безпосередньо стосуватися та зачіпати, як правило, індивідуально визначені права чи інтереси особи, яка заявляє про їх порушення».
Право на судовий захист, гарантоване статтею 55 Конституції України та конкретизоване положеннями законів України, передбачає можливість звернення особи до суду з вимогою про захист порушеного права. Водночас реалізація цього права зумовлює необхідність доведення обґрунтованості стверджуваного порушення. Зазначені положення виключають можливість оскарження законодавства або окремих обставин абстрактно, лише з огляду на суб`єктивне переконання заявника про те, що певні норми законодавства нібито впливають на його правове становище.
В судовому засіданні, яке відбулося 09.12.2025 судом було зобов`язано Виконавчий комітет Черкаської міської ради надати суду дозвіл на розміщення реклами, наданий ФОП ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , який містить погодження національної поліції. 
На виконання вищевказаного було надано відповідно дозвіл № НОМЕР_2 на розміщення зовнішньої реклами за адресою: АДРЕСА_1 , виданий 11.07.2023 на підставі оспорюваного рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради від 11.07.2023 №796, а також зазначено, що на 4-й сторінці в пункті 3-ому розділу «Погоджувальна частина» міститься підпис уповноваженої особи підрозділу національної поліції, скріплений печаткою «Для довідок». 
Крім того, наголошено на відповідних поясненнях третьої особи у справі самої ФОП ОСОБА_2 про те, що ФОП ОСОБА_2 не встановлювала рекламний носій, а придбала його у попереднього власника - ТОВ «Октагон-Аутдор». 
В свою чергу ТОВ «Октагон-Аутдор» безпосередньо встановлювало рекламний носій на підставі дозволу №305/12 на розміщення зовнішньої реклами, виданий 15.01.2013 на підставі рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради від 15.01.2013 №27, при цьому вказаний дозвіл також містить відповідне погодження (на той час ВДАІ УМВС України в Черкаській області). 
Також слід зазначити, що дозвіл №305/12, виданий ТОВ «Октагон-Аутдор» продовжувався тричі, що безпосередньо вбачається з 5-ї та 7-ї сторінки цього, а також на вказаних сторінках містяться відповідні погодження підрозділів національної поліції. 
Вищевикладене, підтверджує факт законності розміщення такого рекламоносія протягом всього періоду починаючи з 2013 року, а також наявності відповідних погоджень національної поліції, а отже доводи апелянта в цій частині є безпідставними, а рішення суду першої інстанції - є законним та обґрунтованим.
З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що подана позовна заява не містить належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що оскаржуване рішення порушує права, свободи чи законні інтереси Позивача.
Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які відомості, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги та заперечення учасників справи, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.
Статтею 73 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що належними є ті докази, які містять інформацію, що стосується предмета доказування.
Предметом доказування є сукупність обставин, які підтверджують заявлені позовні вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для розгляду справи та підлягають встановленню судом під час ухвалення судового рішення.
Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона у справі зобов`язана довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, за винятком випадків, передбачених статтею 78 цього Кодексу.
Водночас відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок доказування правомірності прийнятого рішення, вчиненої дії чи допущеної бездіяльності покладається на відповідача.
Однак усупереч зазначеним вимогам процесуального законодавства позивачем не було надано достатньої кількості належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються заявлені позовні вимоги.
З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що всі аргументи позивача отримали належну правову оцінку, інших підстав протиправності оскаржуваних рішень заявлено не було, а суд, діючи в межах принципу диспозитивності, не має повноважень самостійно виходити за межі заявлених позовних вимог та підстав.
У зв`язку з цим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції відмову у задоволенні позовних вимог.
Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).
При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 271, 272, 286, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, - 
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 17 червня 2025року-без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення. Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко 

Судді Т.Р. Вівдиченко 

В.В. Файдюк

Повне судове рішення складено « 04» лютого 2026 року.