Провадження №1-кп/748/94/26
Єдиний унікальний № 748/1970/25 

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2026 року м. Чернігів

Чернігівський районний суд Чернігівської області у складі:
головуючої - судді - ОСОБА_1 ,
з участю секретарів судового засідання - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Чернігові кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 22023270000000155 від 22 серпня 2023 року за обвинуваченням :

ОСОБА_4 (рос.  ОСОБА_5 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ангарськ Іркутської області РФ, громадянина РФ, засудженого 01.08.2023 Чернігівським районним судом Чернігівської області за ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 438 КК України до 12 років позбавлення волі, зареєстрованого та проживаючого за адресою : АДРЕСА_1 , -
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 438 КК України,
за участі: 
прокурора ОСОБА_6 , 
захисника ОСОБА_7 , 

В С Т А Н О В И В:

Громадянин РФ ОСОБА_4 , військовослужбовець НОМЕР_1 ОМСБр НОМЕР_2 загальновійськової армії збройних сил Російської Федерації (в/ч НОМЕР_3 ), з 09 березня 2022 року перебував у тимчасово зайнятому с. Лукашівка Чернігівського району Чернігівської області, тобто брав участь у вторгненні на територію України у складі російських окупаційних військ та усвідомлював свою участь у збройному конфлікті.

Так, 13 березня 2022 року, у вечірній час, більш точний час досудовим розслідуванням не встановлений, ОСОБА_4 та двоє інших невстановлених військовослужбовців РФ прибули до господарства АДРЕСА_2 , де на той час перебували цивільні особи - ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

У подальшому, ОСОБА_4 , зайшовши до будинку, наказав ОСОБА_8 вийти для розмови та спільно з двома іншими невстановленими на цей час військовослужбовцями ЗС РФ, доставив потерпілого до сусіднього будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

Надалі, перебуваючи в приміщенні кухні зазначеного будинку, ОСОБА_4 спільно із двома іншими невстановленими на цей час військовослужбовцями ЗС РФ почав допитувати ОСОБА_8 з метою отримання інформації про місце розташування військовослужбовців Збройних Сил України та підрозділів територіальної оборони на території с. Лукашівка.

У подальшому ОСОБА_4 , у порушення вимог ст. ст. 27, 29, 31, 32, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949, ч. ч. 1, 2 ст. 75, п. «а» ч. 3 ст. 85 Додаткового протоколу Женевських конвенцій від 12.08.1949, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол І) від 08.06.1977, діючи умисно, за попередньою змовою із двома іншими невстановленими на даний час військовослужбовцями ЗС РФ, розуміючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки, розуміючи, що ОСОБА_8 , є цивільною особою, яка перебуває під захистом, вчинив катування, а саме наніс удар кухонним ножем у ліву ногу потерпілого, продовжуючи при цьому вдавлювати ніж глибше. У той же час інший військовий завдав один удар каскою по голові потерпілого. Не отримавши бажаної відповіді, ОСОБА_4 тим самим ножем завдав повторного удару в стегнову частину лівої ноги ОСОБА_8 , після чого розпочав обертальні рухи лезом у рані, ставлячи відповідні запитання. У цей час один із військовослужбовців утримував потерпілого, а інший, тримаючи в руках автоматичну зброю, навів приціл на ОСОБА_8 . Вказаними діями ОСОБА_8 заподіяно тілесні ушкодження у вигляді двох рубців на лівому стегні, які є наслідками загоєння таких тілесних ушкоджень як рани, котрі могли утворитися від дії гострого твердого предмета з ріжучими та колючо-ріжучими властивостями.

Таким чином, ОСОБА_4 , діючи за попередньою змовою з іншими невстановленими військовослужбовцями ЗС РФ, здійснив стосовно ОСОБА_8 жорстоке поводження у формі катування, а саме заподіяння тілесних ушкоджень та психологічного насильства, чим порушив вимоги ст. ст. 27, 29, 31, 32, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949, ч. ч. 1, 2 ст. 75, п. «а» ч. 3 ст. 85 Додаткового протоколу Женевських конвенцій від 12.08.1949, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол І) від 08.06.1977.

Відповідно до положень ч.5 ст.374 КПК України, у разі ухвалення вироку за наслідками кримінального провадження, у якому здійснювалося спеціальне досудове розслідування або спеціальне судове провадження (in absentia), суд окремо обґрунтовує, чи були здійснені стороною обвинувачення всі можливі передбачені законом заходи щодо дотримання прав ОСОБА_4 , як підозрюваного та обвинуваченого на захист та доступ до правосуддя з урахуванням здійснення спеціального досудового розслідування та спеціального судового провадження.

Приймаючи рішення щодо проведення спеціального досудового розслідування та проведення розгляду за процедурою in absentia, суд виходив із того, що інкриміноване обвинуваченому кримінальне правопорушення та його поведінка підпадали під вимоги, зазначені у ч.2 ст.297-1 КПК України. Положення закону щодо здійснення спеціального досудового розслідування та спеціального судового провадження не визнані неконституційними і є такими, що узгоджуються зі стандартами, визначеними у Резолюції (75) 11 Комітету Міністрів Ради Європи щодо критеріїв, які регламентують провадження, що здійснюється за відсутності обвинуваченого. Так відповідно до рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи важливою умовою застосування спеціального досудового розслідування та спеціального судового розгляду є те, щоб під час спеціального досудового розслідування або спеціального судового провадження було забезпечено процесуальні права та гарантії осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, зокрема, право обвинуваченого бути поінформованим належним чином про дату слухання справи та про своє право на законне чи інше представництво в суді.

З огляду на положення КПК України та Резолюції (75) 11 Комітету Міністрів Ради Європи, суд зазначає про таке.

За повідомленням Чернігівської дирекції АТ «Укрпошта» з 24.02.2022 року припинене приймання всіх видів міжнародних поштових відправлень призначенням до російської федерації. 

Повістки про виклик ОСОБА_4 , повідомлення про підозру, повідомлення про початок здійснення спеціального досудового розслідування надсилались та публікувались відповідно до вимог КПК України шляхом публікування на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора та на стадії судового розгляду - на офіційному веб-сайті Чернігівського районного суду Чернігівської області, а також у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження - у газеті «Урядовий кур`єр» в рубриці «Оголошення». Будь-які клопотання від обвинуваченого на адресу суду не надходили. ( а.п.153-174, 181-186, 194-198, 207-210)

Дорученням Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Чернігівській області у межах процесуальних прав і обов`язків, визначених ст.46, 47 КПК України, адвоката ОСОБА_7 уповноважено забезпечити безоплатну вторинну правову допомогу ОСОБА_4 .

Ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду міста Чернігова від 10.06.2025 надано дозвіл на здійснення спеціального досудового розслідування за ч.2 ст.28, ч.1 ст.438 КК України стосовно ОСОБА_4 . 

З огляду на зазначене, орган досудового розслідування вживав всіх можливих передбачених КПК України заходів для виклику та розшуку ОСОБА_4 , щоб забезпечити останньому можливість безпосередньо та через обраного захисника реалізовувати права підозрюваного на стадії досудового розслідування. 

Після постановлення ухвали слідчим суддею Деснянського районного суду міста Чернігова від 10.06.2025, якими надано дозвіл на здійснення спеціального досудового розслідування стосовно ОСОБА_4 , відповідно до вимог ч.4 ст.46 КПК України, ст.42 КПК України, п.8 ч.2 ст.51 КПК України та ч.2 ст.297-5 КПК України реалізацію прав підозрюваного (обвинуваченого) ОСОБА_4 здійснював його захисник ОСОБА_7 , який отримував необхідні процесуальні документи, знайомився з матеріалами кримінального провадження.

Крім цього, згідно з ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 11.09.2025 року відносно ОСОБА_4 здійснювалось спеціальне судове провадження. У судовому засіданні приймала участь захисник ОСОБА_7 , який був захисником на стадії досудового розслідування і ознайомлений з матеріалами кримінального провадження від початку здійснення спеціального досудового розслідування.

Важливо звернути увагу, що судом також вживалися заходи про виклик обвинуваченого для забезпечення доступу до правосуддя, у зв`язку із чим на кожне судове засідання останній викликався у порядку ст.323 КПК України. Повістки про виклик опубліковані у газеті «Урядовий кур`єр» та його електронній версії на сайті https://ukurier.gov.ua/uk/about/ у розділі «Оголошення: виклики в суд», а також на офіційному сайті Чернігівського районного суду Чернігівської області. ( а.п.21, 23-24, 29, 34, 53, 56-57, 227-229)

Захисник обвинуваченого здійснював активні дії, спрямовані на захист обвинуваченого : приймав участь у дослідженні доказів, виступав у дебатах.
Суд вважає, що стороною обвинувачення були здійснені всі можливі передбачені законом заходи щодо дотримання прав ОСОБА_4 , як підозрюваного, обвинуваченого, зокрема на захист та доступ до правосуддя в кримінальному провадженні, в якому здійснювалося спеціальне досудове розслідування та спеціальне судове провадження (in absentia), що відповідає правовій позиції Європейського суду з прав людини (зокрема, справа «Колоцца проти Італії», рішення від 12 лютого 1985 року; справа «Шомоді проти Італії», рішення від 18 травня 2004 року). Серед іншого, ОСОБА_4 завчасно належним чином викликалися до слідчого, є повідомленим про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.28 ч.1 ст.438 КК України, про висунуте обвинувачення у визначеному КПК України порядку, стороною обвинувачення вживалися всі заходи щодо обов`язкової участі захисника тощо.
Таким чином, права ОСОБА_4 як на стадії досудового розслідування, так і судового провадження, був забезпечений на рівні реального використання, що гарантується ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права.
Згідно з ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 11.09.2025 року провадження у справі відносно ОСОБА_4 здійснюється за його відсутності, як спеціальне судове провадження, оскільки обвинувачений переховується на території російської федерації, яка визнана Верховною Радою України державою-агресором. Відповідно показань обвинувачений не надавав.

Потерпілий в судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд кримінального провадження за його відсутності.

Винність обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.28 ч.1 ст.438 КК України, підтверджується зібраними у кримінальному провадженні та безпосередньо дослідженими у судовому засіданні належними та допустимими доказами.

З витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань вбачається, що кримінальне провадження № 22023270000000155 за ч.2 ст.28 ч.1 ст.438 КК України було зареєстроване 22.08.2023, розпочато досудове розслідування. ( а.п.58)

Відповідно до поданого рапорту встановлено про перебування ОСОБА_4 в с.Лукашівка у складі батальйону 74 ОМСБр. (а.п.70-71)

Відповідно до протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 08.12.2022 потерпілий ОСОБА_8 впізнав на фото особу, що як слідує з додатку до протоколу є ОСОБА_4 , який 13-14.03.2022 заподіяв йому ножем поранення лівої ноги.(а.п.72-75) 

Відповідно до протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 09.12.2022 свідок ОСОБА_10 впізнала на фото особу, що як слідує з додатку до протоколу є ОСОБА_4 , який в період окупації жив у будинку ОСОБА_11 , а також заподіяв її сину ножем поранення лівої ноги.(а.п.76-78) 

З урахуванням встановлених обставин протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками є належними та допустимими доказами у даному кримінальному провадженні та такими, що в сукупності з дослідженими в судовому засіданні доказами доводять винуватість ОСОБА_4 у жорстокому поводженні з цивільним населенням, а саме з ОСОБА_8 ..

Відповідно до протоколу проведення слідчого експерименту від 24.02.2025 потерпілий ОСОБА_8 на місці детально розповів та показав, як ввечері 13.03.2022 до його будинку прийшов російський солдат з позивним « ОСОБА_12 » та забрав його і повів добудинку сусідів, де цей військовослужбовець зс рф почав його допитувати, при цьому узяв кухонних ніж та почав вдавлювати лезо ножа в ліву ногу вище коліна, а інший військовослужбовець зс рф тримав автомат націлений йому у голову. Потім російський солдат з позивним « ОСОБА_12 » витягнув ніж і з удару засунув лезо ножа у ліве стегно та почав вдавлювати його глибше і крутити лезо в нозі. Потім хтось з військовослужбовців зс рф вдарив його кулаком в обличчя і він впав. ( а.п.84-94)

Відповідно до ч.1 ст.240 КПК України слідчий експеримент проводиться з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. 

Слідчий експеримент був проведені за участі потерпілого з метою перевірки повідомлених ними обставин жорстокого з ним поводження на місці. Під час слідчого експерименту потерпілий детально розповів та показав на місці обставини жорстокого з ним поводження.

Протокол слідчого експерименту є належним та допустимим доказом у даному кримінальному провадженні та таким, що в сукупності з дослідженими в судовому засіданні доказами доводить винуватість ОСОБА_4 у жорстокому поводженні з цивільним населенням, а саме з ОСОБА_8 ..

Відповідно до протоколу огляду місця події від 24.02.2025 встановлено місцезнаходження будинку по АДРЕСА_3 , куди відвели ОСОБА_8 та здійснювали його допит військовослужбовці зс рф. ( а.п.95-100)

Відповідно до повідомлення в/ч НОМЕР_4 в АДРЕСА_2 під час окупації з 09 по 30 березня 2022 року дислокувалась ІНФОРМАЦІЯ_2 ( в/ч НОМЕР_3 ), яка входить до складу НОМЕР_2 загальновійськової армії Центрального військового округу збройних сил рф. Місце постійної дислокації АДРЕСА_4 , рф. Також, відповідно до доданого списку підтверджено перебування в підрозділі 74 омбр ОСОБА_4 , згідно списку. ( а.п.101-102) 

Висновком експерта № 107 за результатами проведення судово-медичної експертизи доводиться, що у ОСОБА_8 наявні 2 рубці на лівому стегні, які є наслідком загоєння таких тілесних ушкоджень як рани, котрі могли утворитися від дії (дій) гострого (гострих) твердого (твердих) предмета (предметів) з ріжучими та колюче- ріжучими властивостями, і як усі в сукупності, так і кожне окремо, відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я тривалістю понад шість днів, але не більше як три тижні ( 21 день). Експерт не виключає можливості утворення даних тілесних ушкоджень 13-14.02.2022, як на це вказано в описовій частині постанови. Тілесні ушкодження могли утворитись не менше ніж від 2 травмуючих дій. (а.п.106-108) 

Відповідно до протоколу огляду місця події від 03.06.2022 встановлено, що у будинку по АДРЕСА_5 перебували військові зс рф, які налишили господарям записку, також було виявлено список військовслужбовців ІНФОРМАЦІЯ_2 , серед яких було прізвище ОСОБА_4 ( а.п.124-125)

ГУР опрацьована інформація щодо військовослужбовця зс рф ОСОБА_4 . ( а.п.134-135)

Внаслідок проведених негласних слідчих розшукових дій, що були у встановленому порядку санкціоновані, отримана інформація щодо даних рос.  ОСОБА_13 . ( а.п.143-148)

На виконання доручення 2 відділом ГВ ЗНД УСБ України встановлено, що військовослужбовець зс рф ОСОБА_4 у складі батальйону ІНФОРМАЦІЯ_2 ( в/ч НОМЕР_3 ), на даний час перебуває на тимчасово окупованій території Луганської області. ( а.п.151)

Допитаний в порядку ст.615 КПК України потерпілий ОСОБА_8 пояснив, як до нього прийшли військовослужбовці рф, а саме Нікіта та ще двоє та почали його допитувати, один вдарив його каскою по голові, Нікіта ножем наніс сильний удар у ліву ногу, прокручував ніж, ще один тримав його на прицілі.

Дослідженими в судовому засіданні доказами доведено, що жорстоке поводження з потерпілим вчинено ОСОБА_4 за попередньою змовою групою осіб, оскільки останні діяли спільно, при цьому ОСОБА_4 наносив удар, інший невстановлений військовослужбовець наносив удар по голові, а інший настався зброю. 

За загальним визначенням воєнні злочини - це серйозні порушення міжнародного гуманітарного права (порушення законів і звичаїв війни), за вчинення яких передбачена кримінальна відповідальність фізичних осіб на національному та міжнародному рівнях. Посилання на серйозні порушення заборон містяться як у договірному, так і у звичаєвому міжнародному гуманітарному праві.
Положеннями Женевської Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949, що ратифікована Указом Президії Верховної Ради Української РСР «Про ратифікацію Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року про захист жертв війни» від 03.07.1954 закріплений статус осіб, які перебувають під захистом, та яким має бути поводження з ними, зокрема містяться положення, спільні для територій сторін конфлікту та для окупованих територій.
Згідно з положеннями статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана ВР України, є частиною національного законодавства України.
У розділі XV «Перехідні положення» Конституції України, а саме у статті 1 зазначено, що закони та інші нормативні акти, прийняті до набуття чинності цією Конституцією, є чинними у частині, що не суперечить Конституції України.
Статтями 6, 7 Закону України «Про правонаступництво України» передбачено, що Україна підтверджує свої зобов`язання за міжнародними договорами, укладеними Українською РСР до проголошення незалежності України.
Україна є правонаступником прав і обов`язків за міжнародними договорами Союзу РСР, які не суперечать Конституції України та інтересам республіки.
Конвенція про захист цивільного населення під час війни підписана 12.08.1949, набрала чинності 21.10.1950.
Українською РСР ця Конвенція була ратифікована Указом Президії Верховної Ради від 03.07.1954 із застереженнями та набрала чинності для України 03.01.1955.
Отже, Женевські конвенції від 12.08.1949 безумовно є частиною національного законодавства, застосовними до збройного конфлікту на території України, діючи для України у порядку правонаступництва, як і для РФ. Україна також є стороною усіх Додаткових протоколів до ЖК від 12.08.1949.
Відповідно до ч. 5 ст. 3 КК України закони України про кримінальну відповідальність мають відповідати положенням, що містяться в чинних міжнародних договорах, згоду на обов`язковість яких надано ВР України, й положення ст. 438 КК України в частині інкримінованого злочину такими є.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.2 Конвенції на додаток до положень, які втілюються в мирний час, ця Конвенція застосовується до всіх випадків оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни.
Конвенція також застосовується до всіх випадків часткової або цілковитої окупації Високої Договірної Сторони, навіть якщо ця окупація не натрапляє на жодний збройний спротив.
Як передбачено ст.6 Конвенції, ця Конвенція повинна застосовуватися з самого початку будь-якого конфлікту або окупації, зазначених у статті 2.
На території сторін конфлікту застосування Конвенції припиняється після загального припинення бойових дій.
На окупованій території застосування цієї Конвенції припиняється через рік після загального припинення бойових дій, але окупаційна держава, настільки, наскільки вона виконує функції уряду на цій території, буде пов`язана на строк окупації положеннями таких статей цієї Конвенції: 1 - 12, 27, 29 - 34, 47, 49, 51 - 53, 59, 61 - 77 та 143.
Особи, що перебувають під захистом, звільнення, репатріація або влаштування яких відбудуться після цих строків, будуть протягом зазначеного часу перебувати під захистом цієї Конвенції.
Отже, міжнародне гуманітарне право (далі - МГП), у т.ч. Конвенція та Додаткові протоколи до неї, застосовується під час збройного конфлікту, поняття якого відсутнє у договірному міжнародному праві.
Разом з тим, визначення збройного конфлікту міститься у п. 70 Рішення Апеляційної палати МКТЮ у справі ОСОБА_14 від 2 жовтня 1995 року («The Prosecutor v. Dusko Tadic»), згідно з яким «… збройний конфлікт існує тоді, коли має місце застосування збройної сили між Державами або тривале збройне насильство між урядовими силами та організованими збройними групами, або між такими групами в межах Держави. Міжнародне гуманітарне право застосовується з часу початку таких збройних конфліктів і виходить за межі припинення військових дій, поки не буде укладено мир; або, у випадку внутрішніх конфліктів, поки не буде досягнуто мирного вирішення конфлікту. До того моменту міжнародне гуманітарне право продовжує діяти на всій території ворогуючих Держав або, у випадку внутрішніх конфліктів, всій території, підконтрольній одній стороні, незалежно від того, чи ведуться там фактичні бої".
Суд також ураховує, що відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» датою початку тимчасової окупації РФ окремих територій України є 19.02.2014 року.
Окремі об`єкти нафтогазовидобування в межах континентального шельфу України є окупованими РФ з 19.02.2014 року. Перелік таких об`єктів визначається Кабінетом Міністрів України.
Автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими РФ з 20.02.2014 року.
Окремі території України, що входять до складу Донецької та Луганської областей, є окупованими РФ (у тому числі окупаційною адміністрацією РФ) починаючи з 07.04.2014 року. Межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях з цієї дати, визначено Президентом України за поданням Міністерства оборони України, підготовленим на основі пропозицій Генерального штабу Збройних Сил України.
Крім того, у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, в Україні на підставі Указу Президента України №64/2022, затвердженого Законом України № 2102-IX, із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року введено і діє на даний час воєнний стан.
Таким чином, з 19.02.2014 року на території України має місце міжнародний збройний конфлікт.
Суд також ураховує, що не має бути доведено, що збройний конфлікт мав саме «причинний зв`язок» із вчиненим воєнним злочином, але існування збройного конфлікту має щонайменше відігравати істотну роль у здатності винного вчинити злочин, у його рішенні вчинити злочин, у способі його вчинення або тієї мети, з якою він був вчинений (справа «The Prosecutor v. Kunarac, Kovac and Vukovic», МТКЮ).
Отже, діяння, викладені в обвинувальному акті щодо ОСОБА_4 , та які мали місце у березні 2022 року під час окупації ЗС РФ с. Лукашівка Чернігівського району Чернігівської області, відбувалися під час міжнародного збройного конфлікту і безпосередньо пов`язані з наявністю такого конфлікту.

Відповідно до ст. 2, спільної для Женевських конвенцій про захист жертв війни 1949 року, ці конвенції, як і інші акти законів і звичаїв війни (міжнародного гуманітарного права), застосовуються до всіх випадків оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни, у тому числі до всіх випадків часткової або цілковитої окупації Високої Договірної Сторони, навіть якщо ця окупація не натрапляє на жодний збройний спротив.

Згідно ст. ст. 27, 29 Женевської Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 (далі - Конвенція) особи, що перебувають під захистом, мають право за будь-яких обставин, на особисту повагу, повагу до своєї честі. До них завжди слід ставитися гуманно й захищати їх, зокрема, від будь-якого акту насильства, залякування та образ. Сторона конфлікту, під владою якої є особи, що перебувають під захистом, відповідає за поводження своїх представників із цими особами, причому це не знімає особистої відповідальності з таких представників.

Відповідно до ст. 31 Конвенції, жодний примус фізичного чи морального порядку не може застосовуватися до осіб, які перебувають під захистом, зокрема з метою отримання від них або від третіх осіб якихось відомостей.

Крім того, ст. 32 Конвенції визначає, що високі Договірні Сторони спеціально дають згоду на те, що їм забороняється застосування будь-яких заходів, які можуть завдати фізичних страждань або призвести до знищення осіб, що перебувають під захистом, які є під їхньою владою. Ця заборона поширюється не лише на вбивства, тортури, тілесні покарання, калічення та медичні чи наукові досліди, які не викликані потребою лікування особи, що перебуває під захистом, а й на будь-яке інше брутальне поводження з боку як цивільних, так і військових властей.

Статтею 147 Конвенції передбачено, що серйозними порушеннями є дії, якщо їх здійснено проти осіб або власності, які перебувають під захистом цієї Конвенції, зокрема тортури або нелюдяне поводження.

Згідно з положеннями ст. 48 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол І), від 8 червня 1977 року (далі - ДП І), для забезпечення поваги й захисту цивільного населення та цивільних об`єктів сторони, що перебувають у конфлікті, повинні завжди розрізняти цивільне населення й комбатантів, а також цивільні й воєнні об`єкти та відповідно спрямовувати свої дії тільки проти воєнних об`єктів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 75 ДП І тією мірою, якою їх торкається ситуація, зазначена у статті 1 цього Протоколу, з особами, які перебувають під владою сторони, що бере участь у конфлікті, і не користуються сприятливим ставленням згідно з Конвенціями або згідно з цим Протоколом, за всіх обставин поводяться гуманно, і вони, як мінімум, користуються захистом, передбаченим у цій статті, без будь-якої несприятливої різниці, заснованої на ознаках раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії чи віросповідання, політичних або інших переконань, національного чи соціального походження, майнового стану, народження чи іншого статусу або на яких-небудь інших подібних критеріях. Кожна сторона має з повагою ставитися до особи, честі, переконань та релігійних обрядів усіх таких осіб. Заборонені й будуть залишатися забороненими в будь-який час і в будь-якому місці такі дії, незалежно від того, чиняться вони представниками цивільних чи воєнних органів: а) насильство над життям, здоров`ям і фізичним та психічним станом осіб, зокрема: а.1) вбивство; а.2) катування всіх видів - фізичні чи психічні; а.3) тілесні покарання; а.4) каліцтво; Ь) знущання над людською гідністю, зокрема, принижуюче й образливе поводження, примус до проституції чи непристойне посягання в будь-якій його формі; с) взяття заручників; d) колективне покарання; е) погрози вчинити будь-яку з вищезазначених дій.

Також відповідно до п. а ст. 3 ст. 85 ДП І перетворення цивільного населення або окремих цивільних осіб на об`єкт нападу є серйозним порушенням цього Протоколу, коли вони вчиняються навмисне на порушення відповідних положень цього Протоколу і є причиною смерті або серйозного тілесного пошкодження чи шкоди здоров`ю.

Крім того, відповідно до ст. 8(2)(а)(іі) Римського статуту Міжнародного кримінального суду катування є воєнним злочином.

Здійснення стосовно ОСОБА_8 жорстокого поводження у формі катування, а саме заподіяння тілесних ушкоджень та психологічного насильства є порушенням вимоги ст. ст. 27, 29, 31, 32, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949, ч. ч. 1, 2 ст. 75, п. «а» ч. 3 ст. 85 Додаткового протоколу Женевських конвенцій від 12.08.1949, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол І) від 08.06.1977.

Сторона обвинувачення, на яку покладено тягар доведення висунутого обвинувачення, подала суду істотні докази та достатні пояснення стосовно обставин порушення законів та звичаїв війни обвинуваченим ОСОБА_4 . 

Водночас, й з урахуванням форми цього судового розгляду, важливо відзначити, що сторона захисту у будь-якому разі не діяла формально.

Суд, дотримуючись вимог ст. 94 КПК України, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, вважає, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочині доведеною, що ніяк не можна вважати припущенням суду, а є сукупністю вагомих підстав для прийняття відповідного процесуального рішення.

Враховуючи встановлені обставини справи та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає доведеною винуватість обвинуваченого ОСОБА_4 у жорстокому поводженні з цивільним населенням, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 438 КК України ( в редакції ст.438 КК України на момент вчинення кримінального правопорушення).

Відповідно до ст.50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.
Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Згідно з ч.1 ст.65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Як передбачено ч.2. ст.65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 не встановлено.

Обставинами, що обтяжують покарання ОСОБА_4 є вчинення кримінального правопорушення групою осіб за попередньою змовою.

Вирішуючи питання про призначення покарання суд враховує ступінь тяжкості та суспільну небезпеку скоєного ОСОБА_4 кримінального правопорушення, яке являється злочином проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку, порушення законів і звичаїв ведення війни і становить значну суспільну небезпеку з огляду на дику та варварську поведінку обвинуваченого у сучасному світі, що не може мати місця у 21 сторіччі та нівелює, зводить нанівець всі досягнення сучасної цивілізації в області миру та гуманності людства, дані про особу обвинуваченого, який хоча і не притягувався до кримінальної відповідальності і органу досудового розслідування не вдалося здобути даних щодо особи обвинуваченого, але його протиправні дії характеризують його як особу, позбавлену будь-яких моральних принципів, співчуття, совісті й свідчать про ігнорування ним норм не тільки міжнародного права, а й норм людського співжиття, повне знецінення в його свідомості життя інших людей, презирливе ставлення до їх страждань як фізичних, так і моральних, судом враховується що потерпілий не мав жодного відношення до військовослужбовців, не чинив опору, перебував у своєму житловому будинку, його житло не відносились до військових об`єктів, при цьому ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем збройних сил російської федерації, достеменно розумів, що в складі військового формування вторгається на територію незалежної та суверенної держави, відчував свою безкарність, отже чітко усвідомлював наслідки своїх дій, вчиняти які, його ніхто не змушував, судом також враховується відсутність обставин, які пом`якшують покарання та наявність обтяжуючих покарання обставин, а отже суд дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання саме у виді позбавлення волі у максимальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 1 ст. 438 КК України, що в даному випадку є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень.

На думку суду таке покарання обинуваченому перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винних, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_4 раніше судимий вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 01 серпня 2023 року за ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 438 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років. 

Враховуючи те, що обвинувачений вчинив дане кримінальне правопорушення до ухвалення вироку Чернігівським районним судом Чернігівської області від 01.08.2023, тому підлягає застосуванню положення ч.4 ст.70 КК України та остаточне покарання ОСОБА_4 слід призначати за сукупністю кримінальних правопорушень з урахуванням припису ч.4 ст.65 КК України, у виді позбавлення волі більш суворе, ніж передбачене ч.1 ст.438 КК України.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

В даному кримінальному провадженні процесуальні витрати, речові докази відсутні.
Під час досудового розслідування ОСОБА_4 було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою в порядку ч. 6 ст. 193 КПК України.
Відповідно до ч. 6 ст. 193 КПК України слідчий суддя, суд розглядає клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та може обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного, обвинуваченого лише у разі доведення прокурором наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, а також наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, та/або оголошений у міжнародний розшук. У такому разі після затримання особи і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.
Таким чином, застосований до ОСОБА_4 запобіжний захід у виді тримання під вартою слід залишити без змін до моменту його затримання на виконання вироку суду. При цьому, строк відбування покарання обвинуваченому слід обраховувати з моменту звернення вироку до виконання, тобто із дня фактичного його затримання.
На підставі викладеного, керуючись ст. 94, 135, 139, 297-1, 297-5, 323, 370, 371, 373, 374 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

ОСОБА_4 визнати винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч.1 ст.438 КК України і призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк дванадцять років.

На підставі ч.4 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання покарань за даним вироком та вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 01.08.2023, з урахуванням припису ч.4 ст.65 КК України, остаточно ОСОБА_4  призначити покарання у виді тринадцяти років позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_4  до вступу вироку у законну силу залишити незмінним - тримання під вартою. Строк відбування покарання ОСОБА_4  рахувати з моменту його фактичного затримання. 

На вирок може бути подана апеляція до Чернігівського апеляційного суду через Чернігівський районний суд Чернігівської області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копію вироку негайно після його проголошення вручити прокурору та захиснику обвинуваченого, якому вручались всі процесуальні рішення у цьому провадженні на підставі ч. 2 ст. 297-5 КПК України, та з урахуванням положень ч. 4 ст. 46 КПК України про те, що захисник користується процесуальними правами обвинуваченого, захист якого він здійснює. 

Повідомлення про ухвалений вирок опублікувати на офіційному веб-сайті суду, в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора, де і здійснювались публікації повісток про виклик обвинуваченого протягом всього судового розгляду.

Суддя ОСОБА_1