ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року	Львів	Справа № 595/1340/25 пров. № А/857/46366/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді:                                               Матковської З.М.,
суддів:                                                             Гуляка В.В., Ільчишин Н.В., 
при секретарі судового засідання:                     Рибачуку А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Тернопільській області на рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 21 жовтня 2025 року у справі № 595/1340/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення,
головуючий суддя першої інстанції – Тхорик І.І., час ухвалення – не вказано,
місце ухвалення – м.  Бучач, дата складання повного тексту – 21.10.2025
В С Т А Н О В И В :
Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник адвокат Ковалівський Б.В., 03 вересня 2025 року, через систему «Електронний суд», звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Тернопільської області, в якому просить скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 5580682 від 27 серпня 2025 року, відповідно до якої на нього накладене адміністративне стягнення згідно ч.1 ст.126 КУпАП, а провадження у справі закрити. 
В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що 27 серпня 2024 року інспектор СРПП Стасів Р.Р., здійснивши зупинку транспортного засобу марки «Volkswagen Golf», д.н. НОМЕР_1 , виніс постанову серії ЕНА № 5580682 про притягнення його, позивача, до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП та накладення штрафу у розмірі 425 грн. У постанові зазначено, що підставою для накладення стягнення стало, нібито, невиконання ним вимоги дорожнього знаку 3.41 «Контроль» та непред`явлення чинного страхового поліса ОСЦПВ. Проте, такі висновки є безпідставними та не підтверджуються належними і допустимими доказами. По-перше, він неодноразово наголошував інспектору, що у нього наявний чинний електронний поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. По-друге, він не вчиняв порушень ПДР, у тому числі й вимог дорожнього знаку 3.41 «Контроль». Відповідно до п. 12.10 ПДР України, знак 3.41 може застосовуватися виключно за умови поетапного обмеження швидкості руху шляхом попереднього встановлення необхідної кількості знаків 3.29 («Обмеження максимальної швидкості») та/або 3.31 («Кінець обмеження максимальної швидкості»). Однак на ділянці дороги, яку вказано в оскаржуваній постанові, таких знаків взагалі не було. Тому, посилання інспектора на порушення вимог знаку 3.41 є безпідставним і суперечить фактичним обставинам справи. Також, у місці, де, нібито, мало місце правопорушення, дорожній знак 3.41 був встановлений неналежним чином: він перебував у захованому стані, не проглядався з проїзної частини, що унеможливлювало його вчасне сприйняття водієм. Фактично, можливості побачити цей знак у нього не було. Відповідно до п. 8.2-1 ПДР України, дорожні знаки повинні бути встановлені таким чином, щоб вони були добре видимими як удень, так і вночі, за будь-яких погодних умов, а водії мали змогу завчасно їх сприйняти. У цій ситуації вимога знаку була фактично прихованою, отже невиконання його вимог не може утворювати складу адміністративного правопорушення. Також, інспектор не роз`яснив позивачу його права, передбачені ст. 268 КУпАП, не надав можливості подати докази чи клопотання, не навів мотивів для відхилення пояснень позивача. Таким чином, розгляд справи відбувся формально, з грубими порушеннями вимог ст.ст. 245, 280 КУпАП, що саме по собі є підставою для скасування постанови. Окрім того, Верховний Суд неодноразово наголошував (справи № 686/11314/17, № 161/7068/16-а, № 496/1358/24 та інші), що безпідставна зупинка транспортного засобу та неперевірені припущення поліцейських не можуть вважатися доказами вчинення адмінправопорушення. Якщо не доведено факт порушення ПДР або відсутність у водія чинного поліса ОСЦПВ, постанова підлягає скасуванню. Таким чином, у його діях відсутня подія та склад адміністративного правопорушення, а винесена постанова серії ЕНА № 5580682 від 27.08.2024 року є протиправною і має бути скасована.
          Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 21 жовтня 2025 року позов задоволено. Постанову серії ЕНА № 5580682 від 27 серпня 2025 року про накладення адміністративного стягнення за ч. 1 ст.126 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 425 грн на ОСОБА_1 , винесену поліцейським відділення поліції № 2 (м. Бучач) Чортківського РУП ГУНП в Тернопільській області Стасівим Р.Р., скасовано, а провадження у справі закрито. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Національної поліції в Тернопільській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 484 грн 48 коп.
          Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції відповідачем подана апеляційна скарга. Вважає, що  рішення суду першої інстанції винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права і всупереч об`єктивним обставинам справи.
          Апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно прийняв висновок про те, що факт інкримінованого позивачу правопорушення не підтверджено належними та
допустимими доказами, зокрема з відеозапису чітко прослідковується факт відсутності у позивача при собі чинного страхового полісу та визнання ним такого факту.
          Також вказує на те, що позивачем під час перевірки документів не було пред`явлено на вимогу поліцейського чинного полісу обов`язкового страхування цивільно- правової відповідальності, що прямо передбачено пунктом 2.1. ПДР України як обов`язок водія. Саме непред`явлення цього документа утворює склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП. Посилання позивача на наявність «електронного поліса» без його фактичного пред`явлення не може бути підставою для звільнення від відповідальності.
          Крім цього зазначає, що інспектором дотримано процесуальні норми КУпАП. Позивачу були роз`яснені права, передбачені статтею 268 КУпАП, він мав можливість надати пояснення, які були враховані при винесенні постанови.
          З урахуванням наведеного просить рішення суд першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
          Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції, вважає рішення суду законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, доведеністю обставин, що мають значення для справи. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без  змін.
          Учасники справи в судове засідання не прибули, хоча належним чином були повідомлені про дату судового засідання.
Відповідно до статті 268 КАС України, у справах, визначених статтями 273-277, 280-283-1, 285-289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки до електронного кабінету, а за його відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку.
Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду.
Суд апеляційної інстанції розглядає справу у десятиденний строк після закінчення строку апеляційного оскарження з повідомленням учасників справи (ч.5 ст. 286 КАС України).
З врахуванням вищенаведеного, та у відповідності до ч. 3 ст. 268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.
Крім цього, колегія суддів зазначає, що дана категорія справ віднесена до термінових, розгляд яких здійснюється у десятиденний строк.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що згідно із постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне  правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 5580682 від 27.08.2025, прийнятої поліцейським ВП № 2 (м. Бучач) Чортківського РУП ГУНП в Тернопільській області Стасівим Р.Р., 27.08.2025 о 08:39:54 год. в с. Підзамочок по вул. Тернопільська, 78 ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом марки «Volkswagen Golf», д.н. НОМЕР_2 , не виконав вимогу дорожнього знаку 3.41 «стоп контроль». Під час перевірки документів не пред`явив поліс обов`язкового страхування власників цивільно-правової відповідальності наземних т/з, чим порушив вимоги п.2.1 «ґ» Правил дорожнього руху та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.126 Кодексу України про адміністративні правопорушення, за що на нього було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн.
За відомостями постанови до неї додається відеофіксація з нагрудної камери поліцейського № 857309, реєстратора 70маі.
          Суд першої інстанції позов задовольнив з тих підстав, що відповідачем не надано суду та не долучено до оскаржуваної постанови доказів, які би свідчили про вчинення позивачем порушення ПДР, та як наслідок, у поліцейського не виникало підстав, зокрема, вимагати у водія договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
          Колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
          Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.
Згідно із статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 №3353-XII (далі - Закон №3353-XII) Учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів. Учасники дорожнього руху зобов`язані: знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
Юридичні та фізичні особи, винні в порушенні законодавства про дорожній рух, відповідних правил, нормативів і стандартів, несуть відповідальність згідно з законодавством України (стаття 53 Закону №3353-XII).
Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі - Правила дорожнього руху).
Згідно пункту 1.9. Правил дорожнього руху, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Відповідно до ст. 52 Закону України «Про дорожній рух», контроль у сфері безпеки дорожнього руху здійснюється Кабінетом Міністрів України, місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, Національною поліцією, іншими спеціально уповноваженими на те державними органами (державний контроль), а також міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади (відомчий контроль).
Пунктом 11 ч. 1 ст.23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
Як слідує із постанови серії ЕНА № 5580682 від 27.08.2025,позивач керуючи транспортним засобом марки «Volkswagen Golf», д.н. НОМЕР_1 , не виконав вимогу дорожнього знаку 3.41 «стоп контроль».
Пунктом 8.2-1 розділу 8 Правил дорожнього руху встановлено, що дорожні знаки застосовуються відповідно до цих Правил і повинні відповідати вимогам національного стандарту.
Дорожні знаки повинні розміщуватися таким чином, щоб їх було добре видно учасникам дорожнього руху як у світлу, так і в темну пору доби. При цьому дорожні знаки не повинні бути закриті повністю або частково від учасників дорожнього руху будь-якими перешкодами.
Дорожні знаки повинні бути видимими на відстані не менш як 100 м за напрямком руху та розміщеними не вище 6 м над рівнем проїзної частини.
Дорожні знаки встановлюються обабіч дороги на тому її боці, що відповідає напрямку руху. Для поліпшення сприйняття дорожніх знаків вони можуть бути розміщені над проїзною частиною. Якщо дорога має більше ніж одну смугу для руху в одному напрямку, установлений обабіч дороги відповідного напрямку дорожній знак дублюється на розділювальній смузі, над проїзною частиною або на протилежному боці дороги (у разі, коли для руху в зустрічному напрямку є не більше ніж дві смуги).
Дорожні знаки розміщуються таким чином, щоб інформацію, яку вони передають, могли сприймати саме ті учасники руху, для яких вона призначена.
Пунктом 8.4 в) Правил дорожнього руху визначено дію дорожніх знаків, зокрема заборонних знаків, які запроваджують або скасовують певні обмеження в русі.
Дорожній знак 3.41 «Контроль». Забороняється проїзд без зупинки перед контрольними пунктами (дорожня станція патрульної поліції, карантинний пост, прикордонна зона, закрита територія, пункт оплати проїзду на платних дорогах тощо).
Застосовується лише за умови обов`язкового поетапного обмеження швидкості руху шляхом попереднього встановлення необхідної кількості знаків 3.29 та (або) 3.31 згідно з вимогами пункту 12.10 цих Правил.
Відповідно до вимог пункту 14.5.33 Національного стандарту України ДСТУ 4100:2021 «Безпека дорожнього руху. Знаки Дорожні. Загальні технічні умови. Правила застосування» Знак 3.41 «Контроль» застосовують для заборони ТЗ проїзд без зупинки перед контрольними пунктами (пост Національної поліції, карантинний пост, прикордонна зона, закрита територія, пункт оплати проїзду на платних дорогах тощо). Перед наближенням до місця встановлення знака 3.41 потрібно застосувати ступінчасте обмеження швидкості за допомогою попереднього встановлення необхідної кількості знаків 3.29 відповідно до 14.5.25 та/або 3.31.
Відповідно до ч. 1ст. 122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до вимог статті 7 КУпАП, ніхто не може бути підданим заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставі і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності.
Згідно із статтею 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.
Згідно з положеннями статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчинення та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосується забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Як видно зі змісту статті 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Згідно з частиною 4 статті 258 КУпАП, у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.
Відповідно до частини 1 статті 283 КУпАП, постанова про адміністративне правопорушення повинна містити: найменування органу (ПІБ, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (ПІБ (за наявності) дата народження, місце проживання чи перебування); опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.
Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.
Згідно зі ст.245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.
          Колегією суддів проведено перегляд приєднаного до відзиву на позовну заяву диску з відеозаписом здійсненого працівниками поліції, та встановлено, що на відеозаписі під назвою document_5291808422054889015 (1), знятого на реєстратор службового автомобіля, зображено рух транспортних засобів, однак з такого неможливо встановити, що саме ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом марки «Volkswagen Golf», д.н. НОМЕР_1 , не виконав вимогу дорожнього знаку 3.41 «стоп контроль». Оскільки на вказаному відеозаписі зафіксовано лише загальний рух транспортних засобів, які неможливо ідентифікувати, як і дорожній знак, який розташований на узбіччі дороги.
Отже, з відеоматеріалів, неможливо встановити вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КУпАП. 
Суд першої інстанції вірно висновував, що відсутність доведеного порушення ПДР виключає правомірність вимоги про пред`явлення страхового поліса саме в цій ситуації.
Суд першої інстанції правильно виходив із того, що відповідач не довів факту порушення ПДР (знаку 3.41), а відтак у матеріалах справи відсутні належні підстави вважати, що поліцейський обґрунтовано та правомірно використовував повноваження, похідні від такого порушення.
Водночас, зі змісту постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 5580682 від 27.08.2025, також слідує, що під час перевірки документів ОСОБА_1 не пред`явив поліс обов`язкового страхування власників цивільно-правової відповідальності наземних т/з, у зв`язку з чим порушив вимоги п.2.1 «ґ» Правил дорожнього руху та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.126 Кодексу України про адміністративні правопорушення, за що на нього було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн.
Згідно пункту 2.1 «ґ» Правил дорожнього руху, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі чинний страховий поліс (страховий сертифікат «Зелена картка») про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії), відомості про який підтверджуються інформацією, що міститься в єдиній централізованій базі даних, оператором якої є Моторне (транспортне) страхове бюро України. Водії, які відповідно до законодавства звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України, повинні мати при собі відповідні підтвердні документи (посвідчення).
Приписами підпункту а пункту 2.4 Правил дорожнього руху встановлено, що на вимогу працівника поліції водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1.
Відповідно до пункту 2 частини 1статті 32 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII(далі Закон №580-VIII) поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення (одна із вичерпного переліку підстав).
Стаття 35 Закону №580-VIII містить перелік випадків у яких поліцейський може зупиняти транспортні засоби, в тому числі, якщо водій порушив Правила дорожнього руху або, якщо є інформація, що свідчить про причетність водія або пасажирів транспортного засобу до вчинення дорожньо-транспортної пригоди.
Частина 3статті 35 Закону №580-VIIIпередбачає, що поліцейський зобов`язаний поінформувати водія про конкретну причину зупинення ним транспортного засобу з детальним описом підстави зупинки, визначеної у цій статті.
Частина 1статті 126 КУпАП, встановлює, що керування транспортним засобом особою, яка немає при собі або не пред`явила у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії, реєстраційному документі на транспортний засіб, а також полісі (договорі) обов`язкового страхування цивільно – правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка»), або не пред`явила електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво  про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса, а також інших документів, передбачених законодавством, тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Водночас, відповідно до пункту 21.2статті 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 №1961-IVконтроль за наявністю договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється відповідними підрозділами Національної поліції при складанні протоколів щодо порушень правил дорожнього руху та оформленні матеріалів дорожньо-транспортних пригод.
Суд першої інстанції правильно виснував, що аналіз викладених норм законодавства дає підстави дійти висновку, що поліцейський має право зупиняти транспортні засоби у конкретно визначених законом випадках.
У зв`язку з цим, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що в межах цих конкретних правовідносин, за встановлених судом обставин, відповідачем не надано суду та не долучено до оскаржуваної постанови доказів, які би свідчили про вчинення позивачем порушення ПДР, та як наслідок, у поліцейського не виникло підстав, зокрема, вимагати у водія договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
          Крім цього, позивачем до матеріалів справи надано поліс № ЕР-224770687 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, який підтверджує наявність чинного страхування щодо транспортного засобу «Volkswagen Golf», д.н.з. НОМЕР_1 строком з 15.11.2024 по 14.11.2025, включно, а тому твердження апелянта про «відсутність поліса» не узгоджується з фактичними даними справи.
          Апеляційний суд також зауважує, що з відеозапису слідує, що ОСОБА_1 повідомляв поліцейських, що у нього наявний страховий поліс в електронному вигляді. 
Відтак, склад правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 126 КУпАП, в діях позивача не доведений.
У відповідності до ст. 62 Конституції України вина особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватися на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
          Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно із частиною 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Таким чином, доводи апеляційної скарги відповідача висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки суд першої інстанції врахував наявні у справі докази та норми правового регулювання у спірних правовідносинах, перевіривши оскаржену постанову відповідача за визначеними частиною 2 статті 2 КАС України критеріями, вірно керувався чинними нормами законодавства та дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів вчинення позивачем порушення Правил дорожнього руху, які б були підставою для притягнення його до адміністративної відповідальності.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта (відповідача) щодо наявності доказів вчинення позивачем порушень Правил дорожнього руху України.
У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Суд також враховує позицію, вказану у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом».
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Приведені в апеляційні скарзі доводи, висновку суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.
Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 21 жовтня 2025 року у справі № 595/1340/25  - без  змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя	 	З. М. Матковська 	
судді	 	В. В. Гуляк 	
 	 	Н. В. Ільчишин  	

Повний текст постанови складений та підписаний 16.12.2025