ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 січня 2026 р.	Справа № 520/29786/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Жигилія С.П.,
Суддів: Макаренко Я.М. , Перцової Т.С. ,
за участю секретаря судового засідання Кругляк М.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Приватного виконавеця виконавчого округу Харківської області Хаблова Валерія Миколайовича на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.12.2025 (суддя: Садова М.І., м. Харків) по справі № 520/29786/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Хаблова Валерія Миколайовича   
про визнання протиправною та скасування постанови, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту – позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Хаблова Валерія Миколайовича (далі по тексту – відповідач), в якому просить суд визнати незаконною та скасувати постанову Приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Хаблова Валерія Миколайовича про стягнення з боржника основної винагороди від 03.11.2025 № ВП № 79487676.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на протиправність спірної постанови. Зазначає, що розмір основної винагороди обчислено невірно, адже 10 (десять) відсотків від суми, котра підлягає виконанню, згідно з судовим наказом, стягнуто солідарно з двох боржників, а, відтак, винагорода приватного виконавця також підлягає поділу на дві частини у рівних частках з кожного боржника.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 03.12.2025 по справі № 520/29786/25 адміністративний позов ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Хаблов Валерій Миколайович про визнання незаконною та скасування постанови, зобов`язання вчинити певні дії – задоволено.
Визнано протиправною та скасовано постанову приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Хаблова Валерія Миколайовича про стягнення з боржника основної винагороди від 03.11.2025 № ВП № 79487676.
Стягнуто з приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Хаблова Валерія Миколайовича на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1211,20 грн..
Відповідач, не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин у справі та порушення норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.12.2025 по справі № 520/29786/25 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що, згідно з ч.7 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Однак, суд першої інстанції не звернув увагу на вказану норму, та своїм рішенням намагається скасувати постанову про стягнення основної винагороди, яка винесена згідно з чинним законодавством. 
Звертає увагу, що жодним з солідарних боржників рішення не виконано, а кошти, які списані з карткового рахунку, були перераховані, як витрати виконавчого провадження, відповідно до ст.45 Закону України «Про виконавче провадження».
Відповідно до ч.9 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», солідарні боржники несуть солідарний обов`язок із сплати основної винагороди.
Тобто, винесення постанови про стягнення основної винагороди не означає подвійне стягнення основної винагороди виконавця.
Позивач, у надісланому відзиві на апеляційну скаргу, посилаючись на законність та обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі та залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Сторони в судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
У відповідності до ч.2 ст.313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Згідно з ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Судовим розглядом встановлено, що приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Хабловим Валерієм Миколайовичем постановою від 03.11.2025 ВП № 79487676 відкрито виконавче провадження (реєстраційний номер 79487676) з примусового виконання судового наказу № 642/4304/24, виданого 18.02.2025 Холодногірським районним судом міста Харкова, про солідарне стягнення з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Комунального підприємства “Харківські теплові мережі” (61037, м. Харків, вул. Мефодіївська, 11, p/p НОМЕР_3 в Філії Харківського обласного управління АТ “Ощадбанк”, МФО 351823, код ЄДРПОУ 31557119) заборгованості за надання комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 , в розмірі 49411,67 грн., з яких: - 41712,81 грн. за послугу з постачання теплової енергії за період з 01.02.2019 по 30.06.2024; - 573 грн. за абонентську плату за Індивідуальним договором з постачання теплової енергії за період з 01.06.2022 по 30.06.2024; - 2934,88 грн. за послуги з постачання гарячої води за період з 01.02.2019 по 30.06.2024; - 426 грн. за абонентську плату за Індивідуальним договором з постачання гарячої води за період з 01.06.2022 по 30.06.2024; - 1014,96 грн. за послугу з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання за період 01.07.2022 по 30.06.2024; - 330 грн. за послугу з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем постачання гарячої води за період з 01.07.2022 по 30.06.2024; - три відсотки річних в сумі 650,39 грн. за період з 01.05.2019 по 31.01.2022; - інфляційні втрати в сумі 1769,63 грн. за період з 01.05.2019 по 31.01.2022. Стягнуто в рівних частках із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Комунального підприємства “Харківські теплові мережі” (61037, м. Харків, вул. Мефодіївська, 11, p/p НОМЕР_3 в Філії Харківського обласного управління АТ “Ощадбанк”, МФО 351823, код ЄДРПОУ 31557119) витрати зі сплати судового збору у розмірі 302 грн. 80 коп., а саме по 151 грн. 40 коп. з кожного. Стягувач Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі». Боржник ОСОБА_1 .
Постановою приватного виконавця від 03.11.2025 у межах ВП № 79487676 накладено арешт на грошові кошти позивача.
Постановою приватного виконавця від 03.11.2025 встановлено стягнути з боржника основну винагороду приватного виконавця в розмірі 10 (десяти) відсотків від суми, котра підлягала виконанню. Постановлено стягнути з боржника ОСОБА_1 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: Харківська обл., м. Харків, вулиця Холодногірська, РНОКПП: НОМЕР_2 , основну винагороду у сумі 4956,31 грн..
Не погоджуючись з постановою відповідача про стягнення з боржника основної винагороди від 03.11.2025 № ВП № 79487676, позивач звернулась до суду з даним позовом.
Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що, не дивлячись на те, що оскаржувана постанова приватного виконавця від 03.11.2025 про стягнення основної винагороди у виконавчому провадженні ВП №79487676 у сумі 4956,31 гривень, прийнята у відповідності та на виконання частини сьомої статті 31 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", з метою відновлення порушеного права позивача така підлягає скасуванню, а позовні вимоги - задоволенню, оскільки подальше виконання спірної постанови спричинить вкрай негативні наслідки для позивача, який несе солідарний обов`язок із сплати основної винагороди, та незаконне списання коштів в сумі 4956,31 гривень, які обчислені без урахування солідарного обов`язку.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Так, приписами частини другої статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 02.06.2016 №1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі по тексту - Закон №1404-VIII).
Статтею 1 цього Закону визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону №1404-VIII передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів і наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Частиною першою статті 5 Закону №1404-VIII встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та, у передбачених цим Законом випадках, на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Відповідно до частин другої – четвертої статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів №1403-VIII (далі по тексту – Закон №1403-VIII), винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.
Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється, зокрема, у вигляді відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.
Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Частина п`ята статті 31 Закону №1403-VIII передбачає, що, якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
На виконання статті 31 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" постановою Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2016 року №643 затверджено Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця (далі - Порядок №643).
Відповідно до пункту 12 Порядку №643, розмір основної винагороди приватного виконавця становить 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.
При цьому, частиною третьою статті 45 Закону №1404-VIII визначено, що основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.
Відповідно до частини четвертої статті 27 Закону №1404-VIII, державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Аналіз положень Закону №1404-VIII дає підстави вважати, що приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, зазначених у статті 3 цього Закону, яке розпочинає, зокрема, за заявою стягувача. У разі виконання рішень приватним виконавцем виконавчий збір не стягується. Натомість за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю виплачується винагорода.
Водночас, аналіз норм Закону №1404-VIII, які регулюють діяльність приватних виконавців, і статті 31 Закону №1403-VIII указує на те, що основна винагорода - це винагорода приватного виконавця за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до повного або часткового виконання рішення, та стягується з боржника в розмірі, пропорційному до фактично стягнутої суми.
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, постановою приватного виконавця від 03.11.2025 у межах ВП № 79487676 постановлено стягнути з боржника основну винагороду приватного виконавця в розмірі 10 (десяти) відсотків, від суми, котра підлягала виконанню. Постановлено стягнути з боржника ОСОБА_1 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , основну винагороду у сумі 4956,31 грн..
Колегія суддів зазначає, що сума основної винагороди приватного виконавця у вказаному розмірі є сумою, яку належить стягнути солідарно зі всіх боржників, визначених виконавчим документом, відповідно.
Згідно зі статтею 541 ЦК України, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом.
В силу положень статті 543 ЦК України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. Виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.
Отже, законодавством передбачено порядок погашення заборгованості солідарними боржниками. Разом з тим, питання стягнення виконавчого збору чи основної винагороди приватного виконавця з солідарних боржників окремо законодавством не врегульовано.
Однак, аналіз статті 27 Закону №1404-VIII та пункту 12 Порядку №643 дає підстави для висновку, що основним критерієм для визначення суми виконавчого збору/основної винагороди є сума стягнення, а не кількість боржників у виконавчому провадженні.
При цьому, колегія суддів вказує, що солідарний обов`язок боржників за основним зобов`язанням породжує їх солідарне зобов`язання й за іншими платежами, пов`язаними з виконанням основного зобов`язання.
Враховуючи, що солідарним боргом ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є сума в розмірі 49411,67 грн., то й основна винагорода має бути обрахована відповідачем, виходячи з розміру цієї суми боргу відносно двох боржників.
Разом з цим, постановою державного виконавця від 03.11.2025 у межах ВП № 79487676 з ОСОБА_1 стягнуто основну винагороду в у розмірі 10% від суми, що підлягає стягненню, - 4956,31 грн., тобто у загальному розмірі, який підлягав стягненню солідарно не тільки з позивача, а й з іншого боржника, а саме ОСОБА_2 , оскільки їх обов`язок щодо сплати боргу є солідарним.
При цьому, колегія суддів зазначає, що у спірній постанові у ВП № 79487676 про стягнення основної винагороди не міститься жодних посилань на необхідність саме солідарного стягнення відповідачем такої з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ..
Виходячи зі змісту пункту 5 частини 1 статті 3 Закону № 1404-VІІІ, примусовому виконанню підлягають рішення на підставі, зокрема, постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.
Таким чином, постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору/основної винагороди є виконавчим документом, що породжує обов`язок боржника, визначеного цим документом сплатити вказану в ньому суму. Невиконання наведеного обов`язку має безальтернативний наслідок у вигляді здійснення примусового стягнення визначеної в ньому суми.
Згідно з частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З огляду на встановлені у справі обставини, колегія суддів дійшла висновку, що постанова приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Хаблова Валерія Миколайовича про стягнення з боржника основної винагороди від 03.11.2025 № ВП № 79487676 не відповідає встановленим у частині 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям правомірності, обґрунтованості, добросовісності, розсудливості та пропорційності, а тому є протиправною та такою, що належить скасувати.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 ..
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване судове рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Хаблова Валерія Миколайовича залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.12.2025 по справі № 520/29786/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		С.П. Жигилій	
Судді	   	Я.М. Макаренко   Т.С. Перцова