ПОСТАНОВА                                                                                      
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
10 грудня 2025 року                                  
м. Київ
 
справа № 490/3041/24
провадження № 61-646св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,                             Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: приватний виконавець виконавчого округу Миколаївської області Довгань Вікторія Володимирівна, Державне підприємство «Сетам», ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Довгань Вікторії Володимирівни, Державного підприємства «Сетам», ОСОБА_2 про визнання недійсним електронного аукціону
 
за касаційними скаргами приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Довгань Вікторії Володимирівни, Державного підприємства «Сетам» та представника ОСОБА_2 - адвоката Ільїна Олександра Валерійовича на постанову Миколаївського апеляційного суду від 16 грудня                       2024 року у складі колегії суддів: Самчишиної Н. В., Коломієць В. В.,                        Серебрякової Т. В.,
 
ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсним електронний аукціон (торги), оформлений протоколом від 15 квітня                   2024 року № 609258 по лоту № 54076, з реалізації житлового будинку літ. Г-2, загальною площею 109,7 кв. м, житловою площею 56,5 кв. м з господарською будівлею, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зі стартовою ціною 876 130,00 грн, які відбулися 15 квітня                 2024 року та були організовані приватним виконавцем Довгань В. В. і проведені Державним підприємством «Сетам» (далі - ДП «Сетам»), переможцем яких став ОСОБА_2 .
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що 15 квітня 2024 року відбулися електронні торги з реалізації майна за лотом № 548076, оформлені протоколом проведення електронних торгів № 609258, предметом продажу на яких було нерухоме майно - житловий будинок літ. Г-2, загальною площею 109,7 кв. м, житловою площею 56,5 кв. м, з господарською будівлею за адресою: АДРЕСА_1 , зі стартовою ціною                                   876 130,00 грн. Переможцем визнано учасника № 15 ОСОБА_2 з ціновою пропозицією 2 000 000,00 грн.
 
В детальній інформації про проведення торгів було зазначено про відсутність відомостей щодо зареєстрованого місця проживання в цьому будинку осіб, в тому числі малолітніх чи неповнолітніх. Але на час проведення аукціону його малолітня дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була зареєстрованою та проживала у спірному будинку, про що 12 квітня 2024 року було повідомлено приватного виконавця Довгань В. В., яка цю інформацію проігнорувала. Копія дозволу органів опіки та піклування не була додана до заявки на реалізацію житлового будинку.
 
Посилаючись на те, що приватний виконавець не отримав попередній дозвіл органу опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна, позивач просив визнати електронний аукціон недійсним, оскільки торги відбулися з порушенням законодавства.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Центральний районний суд м. Миколаєва рішенням від 21 жовтня 2024 року                               в задоволенні позову відмовив.
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними. При цьому суд виходив з того, що приватний виконавець не допускав порушення законодавства при передачі на реалізацію будинку та порушення прав малолітньої особи.Реєстрація неповнолітньої    ОСОБА_3 за адресою:   АДРЕСА_1 відбулась пізніше зміни адреси та отримання свідоцтва про право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , а тому реєстрація дитини за неіснуючою адресою не створює юридичних наслідків і не може прирівнюватися до реєстрації за зміненою адресою будинку. Водночас законодавство не зобов`язує державного/приватного виконавця перевіряти можливі варіації адрес майна, яке підлягає реалізації. 
 
Короткий зміст постанови апеляційного суду
 
Миколаївський апеляційний суд постановою від 16 грудня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Ремешевським Є. А., задовольнив. Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 жовтня 2024 року скасував та ухвалив нове рішення, яким позов задовольнив. Визнав недійсним електронний аукціон (торги), оформлений протоколом від 15 квітня       2024 року № 609258 по лоту № 54076, з реалізації житлового будинку літ. Г-2, загальною площею 109,7 кв. м, житловою площею 56,5 кв. м, з господарською будівлею, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зі стартовою ціною 876 130,00 грн, які відбулися 15 квітня                     2024 року та були організовані приватним виконавцем Довгань В. В. та проведені ДП «Сетам», переможцем яких став ОСОБА_2 . Вирішив питання про розподіл судових витрат.
 
Апеляційний суд мотивував постанову тим, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними. Суд першої інстанції всупереч закону не звернув уваги на те, що приватний виконавець зобов`язаний у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право користування яким мають діти, отримати попередню згоду органу опіки та піклування або відповідне рішення суду, про яке, зокрема, зазначає в заяві на реалізацію арештованого майна. На день проведення торгів, тобто 15 квітня                  2024 року, приватному виконавцю було відомо про зареєстровану у спірному житловому будинку малолітню дитину. Водночас реєстрація малолітньої дитини                   в будинку, якому надано нову адресу, не припиняє права малолітньої особи на користування житловим будинком, а отже, необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування. Встановивши, що у спірному житловому будинку зареєстрована та проживає малолітня дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а у справі немає доказів на підтвердження того, що орган опіки та піклування надав дозвіл на реалізацію спірного будинку на торгах, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання електронних торгів недійсними, оскільки вони проведені з порушенням закону.
 
Короткий зміст касаційних скарг та їх узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи
 
У січні 2025 року приватний виконавець Довгань В. В. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову Миколаївського апеляційного суду від 16 грудня                            2024 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Підставою касаційного оскарження вказувала те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 465/650/16-ц, від 23 січня 2019 року                        у справі № 522/10127/14-ц, від 11 вересня 2024 року у справі № 554/154/22,                               від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц та постановах Верховного Суду від 08 липня 2020 року у справі № 201/18443/17, від 26 серпня 2020 року у справі 640/6302/17, від 24 вересня 2020 року у справі № 372/3181/18, від 21 червня                        2021 року у справі № 916/2040/20, від 26 липня 2023 року у справі № 760/23205/17, від 29 серпня 2023 року у справі № 910/5958/20.
 
Касаційна скарга мотивована помилковістю висновків апеляційного суду про те, що на день проведення торгів, тобто 15 квітня 2024 року, приватному виконавцю було відомо про зареєстровану у спірному житловому будинку малолітню дитину,                            а витягом з реєстру територіальної громади від 12 квітня 2024 року підтверджено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 16 лютого 2013 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , яку в подальшому змінено на нову адресу: АДРЕСА_1 . Зазначений висновок суду не відповідає дійсності, адже виконавцю не було відомо ні на час передання майна на реалізацію, ні на момент проведення оскаржуваних електронних торгів 15 квітня 2024 року про зміну адреси самого будинку. Той факт, що 12 квітня 2024 року виконавець отримав заяву представника боржника про те, що за адресою АДРЕСА_1 зареєстрована малолітня дитина, не підтверджує обізнаності про зміну адреси та можливість її ототожнення.
 
У січні 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Ільїн О. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову Миколаївського апеляційного суду від 16 грудня 2024 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Підставою касаційного оскарження вказував те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17, від 26 жовтня 2021 року                         у справі № 755/12052/19 та постановах Верховного Суду від 15 лютого 2023 року                     у справі № 442/2252/17, від 24 травня 2023 року у справі № 755/13922/20,                                   від 13 червня 2024 року у справі № 214/65/20 від 20 березня 2019 року у справі                        № 1612/2343/12, від 07 грудня 2020 року у справі № 201/3814/18, від 15 лютого                   2024 року у справі № 641/2355/21; 
Зазначив про необхідність відступлення від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду                        від 25 листопада 2019 року у справі № 718/482/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі                                                 № 751/15667/15-ц, від 26 жовтня 2021 року у справі № 755/12052/19, від 20 березня 2023 року у справі № 757/61151/21-ц, від 19 квітня 2023 року у справі                                              № 569/11562/15-ц та застосованих апеляційним судом.
 
Касаційна скарга мотивована неврахуванням апеляційним судом того, що                                         у ОСОБА_3 та її батька є інше житло, яке належить боржнику на праві приватної власності, а отже, втрата спірного будинку не є крайньою формою втручання                            у право на повагу до житла. Крім того, позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , а тому ОСОБА_1 має право на користування ще одним житловим приміщенням. Також позивач не підтвердив належними, допустимими і достовірними доказами те, що тільки реалізований на торгах житловий будинок дитина має як житло, і сам факт проживання ОСОБА_3 у спірному будинку.
 
Крім того, суд не врахував, що предметом електронних торгів був саме будинок                         АДРЕСА_1 , а не квартира АДРЕСА_3 . Тобто приватний виконавець не був зобов`язаний з`ясовувати коло зареєстрованих осіб за іншими адресами.
 
У січні 2025 року ДП «Сетам» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати постанову Миколаївського апеляційного суду від 16 грудня 2024 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Підставою касаційного оскарження вказувало те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 та постановах Верховного Суду від 13 вересня 2023 року у справі № 456/3576/20, від 17 липня 2023 року у справі                     № 753/8060/20.
 
Касаційна скарга мотивована неврахуванням апеляційним судом того, що реєстрація неповнолітньої ОСОБА_3 на АДРЕСА_1 відбулась пізніше зміни адреси та отримання свідоцтва про право власності на будинок за адресою АДРЕСА_1 , а тому реєстрація дитини за неіснуючою адресою не створює юридичних наслідків і не може прирівнюватися до реєстрації за зміненою адресою будинку. Отже, виконавець передав на реалізацію спірне майно                                         з дотриманням норм законодавства України. Водночас дії виконавця, на які посилається суд апеляційної інстанції, мають самостійний спосіб оскарження та не можуть бути підставою для визнання електронних торгів недійсними.
 
Також скарга містить доводи про те, що оскільки позивач не був стороною договору купівлі-продажу, укладеного на спірних електронних торгах, обраний ним спосіб захисту прав шляхом визнання спірного електронного аукціону недійсним                        є неналежним та неефективним.
 
У лютому 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Ремешевський Є. А. подав відзив на касаційну скаргу приватного виконавця, у якому просив залишити її без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін, оскільки це судове рішення                             є законним й обґрунтованим, суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 січня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Ільїна О. В. та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 січня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою приватного виконавця Довгань В. В.
 
29 січня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 лютого 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ДП «Сетам».
 
Ухвалою Верховного Суду від 04 грудня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи 
 
Суди попередніх інстанцій встановили, що 15 квітня 2024 року відбулися електронні торги за лотом № 548076, предметом продажу на яких було нерухоме майно - житловий будинок літ. Г-2, загальною площею 109,7 кв. м, житловою - 56,5 кв. м,                           з господарською будівлею за адресою: АДРЕСА_1 зі стартовою ціною 876 130,00 грн. Згідно                                 з протоколом № 609258 проведення електронного аукціону переможцем торгів визнано учасника № 15 ОСОБА_2 з ціновою пропозицією 2 000 000,00 грн.
 
Підставою передання на примусову реалізацію вказаного будинку були відкриті 21 лютого 2024 року виконавчі провадження з виконання виконавчих листів Заводського районного суду м. Миколаєва від 06 лютого 2024 року у справі № 487/7606/23 та Деснянського районного суду міста Києва від 29 березня                        2023 року у справі № 754/7911/21 про стягнення боргу за договорами позики на загальну суму 418 932,50 грн та 50 000,00 дол. США з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 . 
 
Зазначені виконавчі провадження були об`єднанні у зведене виконавче провадження № 74236123.
 
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав не нерухоме майно та Реєстру прав власності не нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за боржником ОСОБА_1 на праві власності зареєстровані житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4 .
 
На зазначене нерухоме майно боржника приватний виконавець наклав арешт, про що 21 лютого 2024 року винесено постанову.
 
Постановою про опис та арешт майна (коштів) боржника від 05 березня 2024 року приватний виконавець провів опис майна боржника, а саме житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
 
06 березня 2024 року приватний виконавець надіслав до Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради запит про надання інформації щодо всіх зареєстрованих осіб (в тому числі малолітніх/неповнолітніх) за адресою майна боржника: АДРЕСА_1 .
 
Згідно з листом Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 19 березня 2024 року № 1467/19.03.03-11/19/14/24, станом на                                   19 березня 2024 року, за відомостями Реєстру територіальних громад міста Миколаєва немає інформації про зареєстроване місце проживання осіб за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Після визначення вартості (оцінки) житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 приватний виконавець передав зазначений житловий будинок на реалізацію.
 
Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 28 вересня                        2012 року № 1023 трикімнатній квартирі на АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 надано нову адресу: АДРЕСА_1 .
 
10 жовтня 2012 року виконавчий комітет Миколаївської міської ради видав свідоцтво серії НОМЕР_1 про право власності на нерухоме майно ОСОБА_1 - житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Підстава - рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 28 вересня 2012 року № 1023.
 
18 жовтня 2012 року Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації зареєструвало за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності серії НОМЕР_1 .
 
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Миколаєві, батьком: ОСОБА_1 , матір`ю - ОСОБА_4 .
 
Згідно з витягом від 12 квітня 2024 року № 2024/003637244 з реєстру Миколаївської територіальної громади ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована з 16 лютого 2013 року за адресою місця проживання: АДРЕСА_1 .
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                       є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті,                   є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи                                       у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційних скарг, дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають задоволенню                    з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
 
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх                        у добровільному порядку, регламентуються Законом України «Про виконавче провадження».
 
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень                                і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
 
Статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.
 
Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає у продажу майна, тобто у забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця ? учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а отже, є правочином.
 
Зазначений висновок узгоджується з нормами статей 650, 655, частиною четвертою статті 656 ЦК України, які відносять публічні торги до договорів купівлі-продажу.
 
Таким чином, відчуження майна з прилюдних торгів належить до угод купівлі-продажу, а тому така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку                          з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, встановлених частинами першою - третьою, шостою статті 203 ЦК України (частина перша статті 215 ЦК України).
 
Разом із тим, оскільки, за змістом частини першої статті 215 ЦК України, підставами недійсності укладеного за результатами прилюдних торгів правочину                                                є недодержання вимог закону в момент його укладення, тобто безпосередньо за результатами прилюдних торгів, то підставами для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил їх проведення.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом проведення електронних аукціонів або за фіксованою ціною.
 
Порядок проведення електронних торгів визначається Міністерством юстиції України.
 
Результат аналізу норм Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що вони не встановлюють порядку та правил проведення прилюдних торгів,                             а лише закріплюють, як і стаття 650 ЦК України, такий спосіб реалізації майна, як його продаж на прилюдних торгах і відсилають до інших нормативно-правових актів, якими повинен визначатися порядок проведення прилюдних торгів                                        з реалізації арештованого майна.
 
У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі                                                № 3-242гс16 викладено правовий висновок про те, що при вирішенні спору про визнання електронних торгів недійсними судам необхідно встановити, чи мало місце порушення вимог Порядку та інших норм законодавства при проведенні електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати електронних торгів.
 
У постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі                                        № 668/5633/14-ц також викладено правовий висновок про те, що головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, а тому, окрім наявності порушення норм закону при проведенні прилюдних торгів, повинні бути й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними.
 
Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України                                 від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1884цс15, від 25 листопада 2015 року                                у справі № 6-1749цс15, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-2988цс15, від 29 червня 2016 року у справах № 6-370цс16 та № 6-547цс16, від 29 листопада 2017 року                                      у справі № 6-231цс17.
 
Відповідно до абзацу дев`ятого пункту 3 розділу ІІ Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня                           2016 року № 2831/5, заявка на реалізацію арештованого майна подається разом із такими документами (в електронній або паперовий формі) у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, - копія дозволу органів опіки та піклування або відповідне рішення суду;
Згідно з абзацом першим пункту 2 розділу VII Порядку реалізації арештованого майна реалізація предмета іпотеки здійснюється відповідно до вимог цього Порядку з урахуванням особливостей, визначених цим пунктом та Законом України «Про іпотеку».
 
У пункті 28 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція з організації примусового виконання рішень), у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом                    9 частини першої статті 37 Закону.
 
У пунктах 70, 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2021 року у справі № 755/12052/19 (провадження № 14-113цс21) зазначено, що, на відміну від виконання судових рішень, які безпосередньо передбачають звернення стягнення на конкретно визначене житлове приміщення у конкретно визначений спосіб, для інших судових рішень, які передбачають загальне право стягнення боргу (в тому числі солідарного) з боржника (його поручителя) на визначену суму зобов`язань, отримання державним виконавцем відповідного дозволу органу опіки та піклування є обов`язковим в силу самого факту існування права власності або права користування неповнолітньої дитини щодо нерухомого майна, яке реалізується в рамках виконавчого провадження. Захист відповідних прав неповнолітньої дитини забезпечує орган опіки та піклування в межах своїх повноважень, приймаючи рішення про надання зазначеного дозволу або відмову у наданні зазначеного дозволу державному виконавцю, а також суд у випадку звернення до нього уповноваженої особи щодо дій державного виконавця та/або органу опіки та піклування. Зазначене стосується також і дій приватних виконавців.
При цьому у пунктах 66 - 69 вказаної постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вимога про отримання дозволу державним виконавцем від органу опіки та піклування на реалізацію майна, право власності на яке або право користування яким належить неповнолітній дитині, встановлена задля додаткового забезпечення захисту прав цієї дитини, зокрема, передбачених статтями 17 та 18 Закону України «Про охорону дитинства», статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», від можливого порушення.
Якщо суд приймає рішення про солідарне стягнення з боржника та його поручителя коштів у рахунок погашення їх зобов`язань перед кредитором, то суд не досліджує питання прав тих чи інших осіб, які пов`язані з можливими об`єктами жилої нерухомості, які вже сам державний виконавець відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» визначає до реалізації, зокрема, на відкритих торгах для забезпечення виконання цього судового рішення. А тому проведення такої реалізації майна, в тому числі спірної квартири, не контролюється судом, допоки відповідні дії державного виконавця не оскаржуються кимось з учасників виконавчого провадження чи іншими особами відповідно до закону.
Разом з тим повноваження виконавця не мають того характеру та обсягів, які має суд, зокрема, в межах цивільного процесу. Обов`язки і права виконавців, закріплені у статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», не відповідають широті повноважень та обов`язків суду, передбачених ЦПК України для вирішення судових спорів. Як приклад можна навести статтю 19 СК України, яка передбачає право суду не погодитись з висновками органу опіки та піклування. Тоді як законодавство України, зокрема Закон України «Про виконавче провадження», такими повноваженнями виконавця не наділяє. Також, наприклад, виконавець не має можливості встановлювати, чи є у власності неповнолітніх дітей, місце проживання яких зареєстроване у квартирі, яка підлягає реалізації в межах виконавчого провадження, інше житлове приміщення, чи мають вони право користування іншим житловим приміщенням. Для вирішення подібних питань виконавець і має звертатись до органів опіки та піклування для отримання відповідного дозволу.
Тому виконавець не може самотужки забезпечити той самий рівень захисту відповідних прав неповнолітніх дітей, який може забезпечити суд реалізуючи, наприклад, статтю 39 Закону України «Про іпотеку».
За таких обставин у пункті 72 постанови Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що державний чи приватний виконавець повинен звернутися за дозволом органу опіки та піклування для реалізації житлової нерухомості, право на користування якою мають діти.
 
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Звертаючись до суду з позовом позивач посилався на те, що приватний виконавець не отримав попередній дозвіл органу опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна, тобто торги відбулися з порушенням вимог закону.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд встановив, що згідно з витягом                 від 12 квітня 2024 року № 2024/003637244 з реєстру Миколаївської територіальної громади ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована з 16 лютого 2013 року за адресою місця проживання: АДРЕСА_1 .
 
Тобто реєстрація неповнолітньої ОСОБА_3 на АДРЕСА_1 відбулась пізніше зміни адреси та отримання свідоцтва про права власності на будинок за адресою АДРЕСА_1 , а тому реєстрації дитини за неіснуючою адресою не створює юридичних наслідків і не може прирівнюватися до реєстрації за зміненої адреси будинку.
 
Водночас, під час підготовки будинку до реалізації на торгах, приватний виконавець надіслав запит про реєстрацію осіб за адресою АДРЕСА_1 , оскільки саме цей будинок було накладено арешт на виставлено на торги, та отримав відповідь про відсутність зареєстрованих осіб в будинку за вказаною адресою.
 
При цьому суд з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 25 березня 2024 року встановив, що ОСОБА_1 належить будинок, розташований за адресою:  АДРЕСА_4 . Згідно відповіді Комунального підприємства Київської обласної ради «Київське обласне бюро технічної інвентаризації» від 14 червня 2024 року будинок за вказаною адресою є житловим.
 
Отже ОСОБА_3 має право користування іншим житловим будником, який належить на праві власності її батьку ОСОБА_1 , а тому втрата будинку за адресою: АДРЕСА_1 не є крайньою формою втручання у право на повагу до житла.
 
Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що приватний виконавець Довгань В. В. не допустив порушення законодавства при передачі на реалізацію житлового будинку, адже за відсутності інформації про зареєстроване місце проживання в будинку неповнолітніх, отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування не було необхідним.
 
Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове, апеляційний суд виходив                  з того, що на день проведення торгів, тобто 15 квітня 2024 року, приватному виконавцю було відомо про зареєстровану у спірному житловому будинку малолітню дитину, а у справі немає доказів на підтвердження того, що орган опіки та піклування надав дозвіл на реалізацію спірного будинку на торгах.
 
Крім того, апеляційний суд зазначив, що неоскарження позивачем бездіяльності приватного виконавця не спростовує наявності підстав для визнання недійсними електронних торгів, які проведені з порушенням норм закону.
 
Такий висновок апеляційного суду є помилковим, оскільки допущені виконавцем при здійсненні своїх повноважень, передбачених Законом України «Про виконавче провадження» до призначення прилюдних торгів, у тому числі щодо відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, визначення вартості чи оцінки майна тощо, підлягають оскарженню у порядку, передбаченому цим Законом.
 
Оскільки приватний виконавець, до призначення торгів, здійснив всі необхідні дії для встановлення зареєстрованих осіб в житловому будинку, який виславлявся на реалізацію, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання електронних торгів недійсними.
 
Апеляційний суд на зазначене достатньої уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про скасування рішення місцевого суду.
 
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Зважаючи на те що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але апеляційний суд допустив неправильне застосування норм матеріального права, постанова апеляційного суду, відповідно до статті 413 ЦПК України, підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення місцевого суду в частині вирішення цих вимог.
 
Згідно з частинами першою, тринадцятою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
За подання касаційних скарг підлягав сплаті судовий збір у розмірі 1 937,92 грн (за кожну касаційну скаргу), а тому ці витрати необхідно стягнути з позивача на користь відповідачів.
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційні скарги приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Довгань Вікторії Володимирівни, Державного підприємства «Сетам» та представника ОСОБА_2 - адвоката Ільїна Олександра Валерійовича задовольнити.
 
Постанову Миколаївського апеляційного суду від 16 грудня 2024 року скасувати, рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 жовтня 2024 року залишити в силі.
 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Довгань Вікторії Володимирівни, Державного підприємства «Сетам» та ОСОБА_2 по 1 937 (одна тисяча дев`ятсот тридцять сім) гривень 92 копійки кожному судових витрат, понесених на сплату судового збору за подання касаційної скарги.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення,    є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Головуючий	М. Є. Червинська  	
Судді:	А. Ю. Зайцев  	
 	Є. В. Коротенко    В. М. Коротун  	
 	М. Ю. Тітов