ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                             
 
19 листопада 2025 року                           
м. Київ                                              
 
справа № 352/193/13-ц
 
провадження № 61-2404св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),                        Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
особа, яка подала апеляційну та касаційну скарги -  ОСОБА_5 , який діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 , який діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6 , на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 23 грудня                   2024 року у складі колегії суддів: Пнівчук О. В., Бойчука І. В., Мальцевої Є. Є.,
 
ВСТАНОВИВ: 

 

1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 ,              ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом.
 
Позовна заява мотивована тим, що відповідно до свідоцтва про право власності                на житловий будинок, виданим 20 грудня 1993 року виконавчим комітетом Сілецької сільської ради народних депутатів на підставі рішення виконкому від 05 грудня      1993 року № 22, її мати - ОСОБА_7 була власницею домоволодіння АДРЕСА_1 . На підставі вказаного свідоцтва Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації за ОСОБА_7 було зареєстровано право власності на вказане домоволодіння, інвентарна вартість якого становить                                 376 654 грн. Разом з тим, на даний час правовстановлюючі документи на майно втрачено.
 
Вказувала, що відповідно до довідки Сілецької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 24 грудня 2012 року № 310 та свідоцтва про право власності на майно від 20 грудня 1993 року спірне домоволодіння належало до колгоспного двору. У домоволодінні станом на 15 квітня 1991 року проживали: ОСОБА_7 (її мати), ОСОБА_8 (її батько), вона та члени її родини:   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
 
Отже, до набрання чинності Законом України «Про власність» ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , вона, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 були співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1 в рівних долях, тобто їм належало по 1/6 частці домоволодіння як членам колишнього колгоспного двору.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько - ОСОБА_8 , після смерті якого належну йому 1/6 частку домоволодіння АДРЕСА_1 відповідно до статей 529, 549 Цивільного кодексу Української РСР у редакції 1963 року (далі - ЦК Української РСР) прийняла її мати - ОСОБА_7 , оскільки вступила в управління, володіння та розпорядження спадковим майном. У зв`язку із втратою правовстановлюючих документів на нерухоме майно своїх спадкових прав її мати не оформила.
 
За життя її мати - ОСОБА_7 склала заповіт, посвідчений секретарем виконкому Сілецької міської ради Тисменицького району Івано-Франківської області 10 червня 2009 року за реєстровим № 13, згідно з яким все своє майно, де б воно                    не знаходилося та з чого би воно не складалося і взагалі все те, що буде належати                   їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла їй.
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 її мати - ОСОБА_7 померла. Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшли 2/6 частку домоволодіння АДРЕСА_1 . Вона є спадкоємцем за заповітом спірного домоволодіння та іншого спадкового майна. Інших спадкоємців за законом або заповітом на спадкове майно після смерті ОСОБА_7 немає.
 
Позивачка зазначала, що прийняла спадщину за заповітом після смерті матері, проте державним нотаріусом Тисменицької районної державної нотаріальної контори Івано-Франківської області їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на домоволодіння АДРЕСА_1 через відсутність правовстановлюючих документів на вказане нерухоме майно на ім`я її матері та рекомендовано звернутися до суду.
 
Ураховуючи наведене,  ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності                       на 1/2 частину будинковолодіння АДРЕСА_1 , інвентарною вартістю                                  376 654 грн, з підстав належності 1/6 частки на праві спільної сумісної власності                та 2/6 частки у порядку спадкування за заповітом після смерті матері -   ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 26 лютого 2013 року визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,                     ОСОБА_3 та ОСОБА_4 
за якою:
1. Сторони погодилися на закриття провадження у справі у зв`язку із укладенням цієї мирової угоди.
2. ОСОБА_2 погоджується на припинення свого права власності на належну йому 1/6 частину будинковолодіння АДРЕСА_1 , інвентарною вартістю                             376 654 грн та відмовляється від усіх своїх прав на вказане будинковолодіння                         на користь ОСОБА_1 .
3. ОСОБА_3 погоджується на припинення свого права власності на належну йому 1/6 частину будинковолодіння АДРЕСА_1 , інвентарною вартістю                                  376 654 грн та відмовляється від усіх своїх прав на вказане будинковолодіння                         на користь ОСОБА_1 .
4. ОСОБА_4 погоджується на припинення свого права власності на належну їй 1/6 частину будинковолодіння АДРЕСА_1 , інвентарною вартістю                                376 654 грн та відмовляється від усіх своїх прав на вказане будинковолодіння на користь ОСОБА_1 .
5. ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 погоджуються на визнання за                             ОСОБА_1 права власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 , інвентарною вартістю 376 654 грн.
6. Визнано за ОСОБА_1 право власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 , інвентарною вартістю 376 654 грн.
Укладенням даної мирової угоди сторони підтвердили відсутність майнових та  будь-яких інших претензій одна до одної.
Сторони ствердили, що мирова угода укладена у добровільному порядку, без тиску та обману, не внаслідок збігу тяжких обставин, умови угоди їм зрозумілі; текст угоди прочитаний особисто кожною стороною (представником сторони), доповнень та зауважень немає.
 
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що наслідки закриття провадження            у справі, передбачені статтями 175, 205, 206 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, сторонам відомі та зрозумілі. Суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи, взявши до уваги, що укладення мирової угоди є правом сторін, які просили її визнати, сторонам зрозумілі наслідки її укладення та закриття провадження у справі, зазначив, що мирова угода не суперечить вимогам закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб,                     а тому підлягає визнанню судом із закриттям провадження у справі.
 
Короткий зміст оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_5 , в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6 , який не брав участі у справі, у жовтні 2024 року звернувся до суду з апеляційною скаргою на ухвалу Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 26 лютого 2013 року.
 
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 21 жовтня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 , який діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6 , залишено без руху з наданням строку на усунення недоліків. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.
 
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 19 листопада 2024 року клопотання ОСОБА_5 , який діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6 , про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення задоволено                   та поновлено заявнику строк на апеляційне оскарження ухвали Тисменицького районного суду від 26 лютого 2013 року.
Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5 , який діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6 , на ухвалу Тисменицького районного суду від 26 лютого 2013 року.
Витребувано матеріали цивільної справи № 352/193/13-ц із суду першої інстанції та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на апеляційну скаргу.
 
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 23 грудня 2024 року апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_5 , який діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6 , на ухвалу Тисменицького районного суду                     від 26 лютого 2013 року закрито з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України.
 
Закриваючи апеляційне провадження, суд апеляційної інстанції, посилаючись на положення пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України, вважав, що оскаржуваним судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки неповнолітнього ОСОБА_6 не вирішувалося, оскільки він не був співвласником домоволодіння АДРЕСА_1 , а право на проживання сім`ї ОСОБА_4 у вказаному домоволодінні позивачкою не заперечувалося.
 
Апеляційний суд урахував, що відповідно до пояснень ОСОБА_1 , вона 24 жовтня 2023 року зняла ОСОБА_4 разом із дітьми з реєстраційного обліку за їх місцем проживання у домоволодінні АДРЕСА_1 . Крім того, у провадженні Тисменицького районного суду перебуває цивільна справа щодо неправомірного зняття ОСОБА_1 сім`ї                   ОСОБА_4 , у тому числі, неповнолітнього ОСОБА_6 , з реєстраційного обліку за постійним місцем проживання.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі ОСОБА_5 , який діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6 , посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 23 грудня                    2024 року скасувати та направити справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
У лютому 2025 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду                        у складі Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 березня 2025 року заявнику поновлено строк на касаційне оскарження судового рішення, відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано цивільну справу із суду першої інстанції та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу.
 
У квітні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2025 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга  ОСОБА_5 , який діє в інтересах неповнолітнього сина                 ОСОБА_6 , мотивована тим, що апеляційний суд помилково закрив апеляційне провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої                                статті 362 ЦПК України, посилаючись на те, що затверджена судом мирова угода не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Вказує,                   що судом не враховано, що на час затвердження мирової угоди у спірному будинку проживали з народження двоє малолітніх дітей: ОСОБА_9 , 2005 року народження, та ОСОБА_6 , 2010 року народження, матір`ю яких є ОСОБА_4 . Оскільки ОСОБА_4 на час розгляду справи судом першої інстанції на праві власності належало 1/6 частина будинковолодіння АДРЕСА_1 , тому її малолітні діти на підставі статті 176 Сімейного кодексу України, набули право користування спірним житловим будинком.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу.
 
У квітні 2025 року  ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує, що доводи скарги є необґрунтованими, оскільки умовами мирової угоди будь-які права неповнолітніх дітей щодо їхнього права проживання у спірному домоволодінні не вирішувалося. Неповнолітні діти: ОСОБА_9 , 2005 року народження, ОСОБА_6 , 2010 року народження, не були співвласниками будинковолодіння АДРЕСА_1 . Право на проживання родини ОСОБА_10                                                                  у вказаному домоволодінні нею не заперечувалося, а укладена між сторонами мирова угода стосувалася вирішення питання про право власності у порядку спадкування. Вважає ухвалу апеляційного суду законною та обґрунтованою, просить залишити її без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій                    статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до абзацу 6 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_5 , який діє в інтересах неповнолітнього сина                 ОСОБА_6 , підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                    з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним                         і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.
 
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які                                 є конституційними гарантіями реалізації права на судовий захист.
 
Згідно з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні визначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи.
 
Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та                           у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Згідно зі статтею 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. Після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи.
 
Пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
 
Про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку (частина друга статті 362 ЦПК України).
 
Тлумачення наведених норм процесуального права свідчить про те, що суд апеляційної інстанції має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи невирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу. Якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі,                          не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.
 
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Судуу складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18).
 
На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес,                   (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.
 
Судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі,                                       а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1                                    статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.
 
Таких висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).
 
Верховний Суд неодноразово у своїх судових рішеннях вказував, що вирішення питання про те, чи стосується прав та інтересів особи, яка не була залучена до участі у справі, є першочерговим завданням для апеляційного суду та виключно у разі встановлення, що рішення суду першої інстанції порушує права та інтереси особи, яка подала апеляційну скаргу, апеляційний суд наділений повноваженнями здійснювати перегляд по суті рішення суду першої інстанції у апеляційному порядку. Натомість у разі, якщо апеляційний суд встановить, що рішення суду першої інстанції не порушує прав та інтересів особи, яка звернулася із апеляційною скаргою, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті (див.: постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного від 29 січня 2024 року у справі № 750/13149/21 (провадження № 61-6054сво23), постанови Верховного Суду від 10 вересня                       2021 року у справі № 1522/29828/12 (провадження № 61-6594св21), від 14 липня 2022 року у справі № 209/1817/19-ц (провадження № 61-5774св22)).
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Звертаючись до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу                  Івано-Франківського апеляційного суду від 23 грудня 2024 року, ОСОБА_5 ,                        в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6 , який не брав участі у справі, посилався на те, що затвердженою судом мировою угодою порушено право неповнолітнього ОСОБА_6 на користування спірним домоволодінням АДРЕСА_1 .
 
Закриваючи апеляційне провадження відповідно до пункту 3 частини першої                            статті 362 ЦПК України за апеляційною скаргою  ОСОБА_5 , який діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6 , на ухвалу Тисменицького районного суду  Івано-Франківської області від 26 лютого 2013 року, суд апеляційної інстанції виходив із того, що оскаржуваним судовим рішенням не вирішувалося питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки неповнолітнього ОСОБА_6 , оскільки він не був співвласником спірного домоволодіння, а право на проживання сім`ї ОСОБА_4 у вказаному домоволодінні позивачкою ОСОБА_1 не заперечувалося.
 
Разом із цим, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою, що на час затвердження судом першої інстанції мирової угоди у спірному будинку були зареєстровані малолітні діти: ОСОБА_9 , 2005 року народження, ОСОБА_6 , 2010 року народження, матір`ю яких є ОСОБА_4 .
 
Згідно із частинами першою-третьою статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких                           санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.
 
За змістом статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.
 
Апеляційним судом залишено поза увагою те, що ОСОБА_6 , 2010 року народження, був зареєстрований та проживав у спірному домоволодінні як член сім`ї співвласника - ОСОБА_4 , якій належало 1/6 частина домоволодіння АДРЕСА_1 .
 
Отже, у справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції належно не дослідив питання, чи стосується прав та інтересів неповнолітнього ОСОБА_6 оскаржувана ухвала суду першої інстанції про затвердження мирової угоди, не надав оцінки доводам особи, яка подала апеляційну скаргу, не мотивував свого рішення про відсутність порушення прав та інтересів особи, яка подала апеляційну скаргу, тому висновки про закриття апеляційного провадження з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України є передчасними.
 
Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій                              і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі (частина шоста статті 411 ЦПК України).
 
Ураховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, ухвалу апеляційного суду скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Щодо судових витрат
 
Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Розподіл судових витрат не здійснюється, оскільки Верховний Суд направляє справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, не ухвалюючи судового рішення по суті спору.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_5 , який діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6 ,задовольнити частково.
 
Ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 23 грудня 2024 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,  є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                            Д. Д. Луспеник
 
Судді: | І. Ю. Гулейков     Г. В. Коломієць     Р. А. Лідовець     Ю. В. Черняк