ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
22 січня 2026 року справа №200/2679/25 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді: Гаврищук Т.Г., суддів: Блохіна А.А., Компанієць І.Д., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2025 року у справі № 200/2679/25 (головуючий І інстанції Олішевська В.В.) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-
УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.07.2020 по 13.03.2025 включно; зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.07.2020 по 13.03.2025 включно у сумі 607624 гривні 95 копійок.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2025 р. позов задоволено частково. 
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за періоди з 28.07.2020 по 29.04.2021 та з 28.07.2020 по 19.01.2023.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за періоди з 28.07.2020 по 29.04.2021 та з 28.07.2020 по 19.01.2023 у розмірі 118296 (сто вісімнадцять тисяч двісті дев`яносто шість) грн 94 коп..
В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Не погодившись з таким рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Відповідач вважає, що судом необґрунтовано застосовано норму 117 КЗпП України. Передбачені законодавством про працю норми її оплати (загальні норми) не поширюється на порядок нарахування та виплату грошового забезпечення військовослужбовцям (врегульовано спеціальним законодавством).
Відповідач також вважає, що з моменту прийняття судових рішень щодо стягнення сум заробітної плати (компенсацій) норми статей 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання щодо виплатити заборгованості із заробітної плати (компенсації) замінюється на зобов`язання виконати судові рішення, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.
Здійснений військовою частиною НОМЕР_1 розрахунок і виплата сум належних позивачу при звільненні, останнім не оскаржувалися і звернення позивача до суду з позовом про нараховані/не нараховані суми під час звільнення не було. Позивача було звільнено 27.07.2020 року, а звернувся до суду з позовом14 квітня 2025 року, тобто через 5 років після свого звільнення. Оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу сум, належних при звільненні, був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України, відповідач вважає безпідставним.
Також, судом першої інстанції при визначенні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не були враховані висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, та не зменшено розмір відшкодування виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності.
Відповідно до ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.
Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що позивач проходив військову службу, наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 27.07.2020 позивача звільнено з військової служби з 27.07.2020.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 29 грудня 2020 року у справі № 200/9921/20-а зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 11.11.2017 року по 27.07.2020 включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) в період з 11.11.2017 по 28.02.2018 - січень 2008 року, а в період з 01.03.2018 по 27.07 2020 - березень 2018 року з урахуванням абзацу 4 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078.
На виконання вказаного рішення суду відповідачем розраховано індексацію грошового забезпечення позивача у розмірі 15143,49 грн, що підтверджується довідкою відповідача від 31.07.2025 № 1662 та доданого до неї розрахунку.
Платіжним дорученням від 29 квітня 2021 року № 1410 вказані кошти виплачені відповідачем на рахунок Бахмутського РВ ВДВС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (виконавче провадження № 64804773).
Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 27 липня 2024 року у справі № 200/15495/21 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію-різницю грошового забезпечення 4089,10 гривні в місяць за період з 01.03.2018 по 27.07.2020 включно відповідно до приписів абзаців 4, 6 пункту 5 “Порядку проведення індексації грошових доходів населення”, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 “Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу”, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44, та з урахуванням вже виплачених сум індексації за цей період.
На виконання вказаної постанови суду відповідач 14 березня 2025 року виплатив позивачу грошове забезпечення у розмірі 112840,52 грн, що підтверджено платіжною інструкцією від 14.03.2025 № 1243 та випискою з банківського рахунку позивача.
Наведені обставини сторонами не оспорюються.
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002р. 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов правомірного висновку про можливість застосування норм ст.117 Кодексу законів про працю України як такої, що є загальною та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення.
Статтею 47 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача) визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
За правилами статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.
За змістом статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
19.07.2022 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" №2352-IX від 01.07.2022 р. (далі - Закон № 2352-ІХ), яким викладено в новій редакції норму ст.117 КЗпП України, а саме: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивач звільнений з військової служби 27.07.2020.
На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 грудня 2020 року у справі №200/9921/20-а відповідач 29.04.2021 здійснив розрахунок грошового забезпечення позивача у розмірі 15143,49 грн..
14.03.2025 на виконання постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 24.07.2024 року у справі №200/15495/21 відповідачем виплачена позивачу індексація-різниця грошового забезпечення у загальній сумі 112840,52 грн..
Відтак, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції щодо наявності у позивача права на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку у відповідності до вимог статей 116 та 117 КЗпП України.
Вирішення питання про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку з визначенням розміру такого заробітку здійснюється за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, у редакції, чинній на час спірних правовідносин (далі - Порядок № 100).
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, середньоденне грошове забезпечення позивача за останні два календарні місяці перед звільненням травень-червень 2020 року становить 526,48 грн ((15559,99 грн + 5863,25 грн + 10691,85 грн) / (31 день + 30 днів)).
Судом першої інстанції, середній заробіток за час затримки розрахунку у відповідності до вимог статей 116 та 117 КЗпП України, був розрахований щодо кожної виплати окремо. 
Загальний розмір присудженого до стягнення середнього заробітку визначений в розмірі 118296,94 грн. (10898,14 грн + 10000,00 грн + 97398,80 грн), а саме:
1. На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 грудня 2020 року у справі №200/9921/20-а остаточний розрахунок в сумі 15143,49 грн. відповідачем здійснено 29.04.2021. 
Кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 276 днів (з 28.07.2020 по 29.04.2021).
Частка несвоєчасно виплачених позивачу сум грошового забезпечення на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 грудня 2020 року у справі №200/9921/20-а становить 7,5% або 0,075 ((15143,49 грн/201765,08 грн) х 100%).
Відтак, середній заробіток у відповідності до ст. 117 КЗпП України складає 10898,14 грн. (526,48 грн/день х 276 днів х 0,075).
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в цій частині розрахована сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є цілком пропорційною до виплачених позивачу сум при звільненні та на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 грудня 2020 року у справі №200/9921/20-а, а тому відсутні підстави для її зменшення.
2. На виконання постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 27 липня 2024 року у справі № 200/15495/21 остаточний розрахунок із позивачем в сумі 112840,52 грн. відповідачем здійснено 14 березня 2025 року.
Частка несвоєчасно виплачених сум на виконання постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 27 липня 2024 року у справі № 200/15495/21 становить 56% (0,56, з урахуванням правил заокруглення) (112840,52 грн /201765,08 грн).
Судом першої інстанції сума середнього заробітку була визначена наступним чином:
- за період з 28.07.2020 по 18.07.2022 - в сумі 10000,00 грн..
Кількість днів затримки розрахунку при звільненні за період з 28.07.2020 по 18.07.2022 – 721 день. Середній заробіток в арифметичному обчисленні становить 212571,56 грн. (526,48 грн/день х 721 день х 56% ).
Водночас, судом було враховано, що позивач звільнений з військової служби 27.07.2020, з позовною заявою у справі № 200/15495/21 звернувся в листопаді 2021 року, тобто, майже через півтора роки після звільнення зі служби, а тому з метою дотримання балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості та співмірності ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених до стягнення позивачем сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд обгрунтовано вважав за необхідне зменшити розмір середнього заробітку, визначивши його в сумі 10000,00 грн..
- за період з 19.07.2022 по 19.01.2023 (шість місяців) – в сумі 97398,80 грн. (526,48 грн/день х 185 днів).
Колегія суддів вважає, що при визначенні середнього заробітку за період з 19.07.2022 по 19.01.2023 (шість місяців) в сумі 97398,80 грн. судом першої інстанції не були враховані доводи відповідача щодо необхідності зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з посиланням на висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц.
Велика Палата Верховного Суду у справі № 761/9584/15-ц зробила висновок, відповідно до якого виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. При цьому зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Велика Палата Верховного Суду виходила із того, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Колегія суддів погоджується з доводами відповідача про те, що зміст частини першої статті 117 КЗпП України із набранням чинності Законом України № 2352-IX фактично не змінився, а лише доповнився формулюванням «але не більше як за шість місяців». Отже, обмеживши з 19 липня 2022 року шестимісячним строком час, за який роботодавець має виплатити працівникові середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, законодавець як і в попередній редакції норми частини першої статті 117 КЗпП України, не передбачав можливості зменшення його розміру. Протилежний підхід був сформований правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду з урахуванням її висновків про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності. У згаданих рішеннях суду касаційної інстанції критерій періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості був лише одним з принаймні чотирьох інших. Разом з тим, такі критерії як: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум; причини тривалості невиплати заборгованості, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні – фактично не скасовані та/або змінені, починаючи з 19 липня 2022 року.
Питання застосування до роботодавця відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі № 489/6074/23, за наслідками розгляду якої у постанові від 08 жовтня 2025 року викладені наступні правові висновки:
- «Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.»
- «Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.»
Відтак, колегія суддів вважає, що в межах спірних правовідносин наявні правові підстави для застосування принципів пропорційності, співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у відповідності до статті 117 Кодексу законів про працю України.
Сума, яка підлягатиме виплаті з урахуванням принципів пропорційності, співмірності та істотності частки складових заробітної плати, розраховується за наступною формулою: (середньоденний розмір грошового забезпечення х коефіцієнт істотності частки складових заробітної плати) х кількість днів (календарних або робочих) затримки розрахунку.
Частка несвоєчасно виплачених сум на виконання постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 27 липня 2024 року у справі №200/15495/21 становить 56% (0,56, з урахуванням правил заокруглення) (112840,52 грн /201765,08 грн).
Кількість днів затримки розрахунку при звільненні за період з 19.07.2022 по 19.01.2023 (шість місяців) - 185 днів.
Середній заробіток з урахуванням частки несвоєчасно виплачених сум 56% становить 54543,33 грн. (526,48 грн/день х 185 днів х 56% ).
Водночас, в межах спірних правовідносин, судом встановлені і інші обставини, визначені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, які є підставою для зменшення розміру відшкодування.
Судом було враховано, що позивач звільнений з військової служби 27.07.2020, з позовною заявою у справі № 200/15495/21 звернувся тільки в листопаді 2021 року.
Отже, позивач тривалий час (майже через півтора роки) з моменту звільнення не звертався до суду для вирішення спору щодо належних йому сум при звільненні, штучно збільшивши період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості.
Під час розгляду справи судом не було встановлено, що невиплата відповідачем належних позивачеві сум була обумовлена проявом грубого свавілля. 
Відтак, з огляду на встановлені обставини та з метою дотримання балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, колегія суддів вважає за можливе застосувати висновки, викладені у пункті 94.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, та зменшити розмір середнього заробітку, визначивши його в загальній сумі 10 000 грн..
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 20898,14 грн., у т.ч 10898,14 грн. за час затримки розрахунку згідно рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 грудня 2020 року у справі №200/9921/20-а, 10000 грн. за час затримки розрахунку згідно постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 24.07.2024 року у справі №200/15495/21.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм матеріального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення місцевого суду – зміні.
Відповідно до положень ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
Витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані зі сплатою судового збору, за діючим процесуальним законодавством відшкодуванню не підлягають.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2025 року у справі №200/2679/25 – задовольнити частково.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2025 року у справі № 200/2679/25 – змінити.
В абзаці третьому резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2025 року у справі № 200/2679/25 вислів «у розмірі 118296 (сто вісімнадцять тисяч двісті дев`яносто шість) грн 94 коп.» змінити на «у розмірі 20898 (двадцять тисяч вісімсот дев`яносто вісім ) грн. 14 коп.».
В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2025 року у справі № 200/2679/25 – залишити без змін.
Повне судове рішення складено 22 січня 2026 року. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т.Г. Гаврищук

Судді А.А. Блохін

І.Д. Компанієць