ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
23.12.2025	Справа № 910/8847/23	

Господарський суд міста Києва у складі:
Судді - Бондаренко-Легких Г. П.
за участю секретаря - Молот Н. М.
розглянувши у відкритому засіданні в залі суду в місті Києві матеріали господарської справи №910/8847/23

За позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб
До Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації
про стягнення 650 962 132, 30 грн

За участі представників сторін:
Представник позивача: Тесля А. В. - адвокат, довіреність №60-12995/24 від 23.12.2024;
Представник відповідача: не прибув;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
У червні 2023 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) звернувся до Господарського суду міста Києва з вказаним позовом про стягнення з російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації 650 962 132, 30 грн майнової шкоди, заподіяної Публічному акціонерному товариству «Комерційний банк «Промекономбанк» (далі - Банк), процедура ліквідації якого здійснювалася Фондом з лютого 2014 року.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.07.2024 (суддя Павленко Є.В.), яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 25.03.2025, у задоволенні позову відмовлено.
Суди мотивували свої рішення наступними аргументами:
- Фонд не довів наявності всіх елементів складу цивільно-правового правопорушення, зокрема, причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та завданою Банку шкодою, а також не обґрунтував належними та допустимими доказами розміру заявлених до стягнення з відповідача сум таких збитків;
- Фонд мотивує позов виключно наявністю заподіяння шкоди Банку, а не наявністю заподіяної шкоди (збитків) кредиторам, тоді як після завершення ліквідації Банку Фонд наділений повноваженнями звертатися до суду з позовом виключно в інтересах кредиторів, вимоги яких залишилися незадоволеними, а не самого Банку;
- Фонд має повноваження для звернення до суду з позовом в інтересах Банку проти держав про стягнення шкоди від знецінення майна (інвестицій) Банку внаслідок воєнних дій, збройних конфліктів виключно до завершення ліквідаційної процедури Банку.
Не погодившись з постановою Північного апеляційного господарського суду та рішенням Господарського суду міста Києва позивач звернувся до суду касаційного інстанції з відповідною касаційною скаргою.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28.05.2025 касаційну скаргу задоволено частково. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.03.2025 та рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2024 скасовано. Справу №910/8847/23 передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Так, у постанові від 28.05.2025 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду вказав наступне:
- Верховний Суд констатує, що в оскаржуваних рішеннях суди попередніх інстанцій навели лише обставини, на які посилався позивач для обґрунтування своїх вимог, проте жодним чином не виснували, чи визнають відповідні обставини встановленими чи доведеними, не надали оцінки поданим позивачем доказам, як і не навели мотивів їх прийняття чи відхилення;
- Зокрема, суди попередніх інстанцій не встановили та не надали оцінки обставинам та причинам позбавлення Банку можливості належним чином керувати своїми активами, що у тому числі могло перешкодити визначенню дійсної вартості таких активів. Не надали оцінки наявним в матеріалах справи доказам, які свідчать про понесені втрати Банку та кредиторів від знецінення майна Банку;
- Суди також безпідставно зосередилися на дослідженні неправомірності дій Фонду при проведенні процедури ліквідації Банку, тоді як до предмету доказування у спорі про стягнення збитків входить доведення позивачем протиправності дій саме заподіювача шкоди, а за принципом змагальності господарського судочинства тягар доведення тієї обставини, що причиною збитків позивача є його власні неправомірні дії, покладений на відповідача;
- Отже, суд першої інстанції та апеляційний господарський суд не надали належної оцінки доводам позивача, зокрема, щодо необхідності застосування до спірних правовідносин статті 1166 ЦК України, не дослідили та не встановили належним чином факт спричинення шкоди позивачу, протиправність дій відповідача та причинний зв`язок між такими протиправними діями та негативними наслідками, що настали для позивача;
- Протиправність дій відповідача як складової збройної агресії російської федерації проти України у розумінні частини 3 статті 75 ГПК України є загальновідомим фактом, закріпленим державою на законодавчому рівні та визнаним на міжнародному рівні;
- Підставою ж для відшкодування завданих позивачу збитків є спричинення їх внаслідок протиправних дій відповідача, тобто наявності прямого причинно-наслідкового зв`язку між діями однієї сторони та зменшенні чи позбавленні майнових прав іншої сторони;
- Водночас, суди не встановили жодних обставин, які б спростовували доводи позивача стосовно того, що заявлені до стягнення збитки могли бути завдані йому за відсутності збройної агресії російської федерації проти України;
- Отже, рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції в прийняті без урахування висновків Верховного Суду, на які посилається скаржник в обґрунтування пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України, без належної оцінки всіх наявних у матеріалах справи доказів відповідно до вимог статті 86 ГПК України.
13.06.2025 справа №910/8847/23 надійшла до Господарського суду міста Києва.
За результатами автоматизованого розподілу судової справи, проведеного 13.06.2025, справа передана судді Бондаренко - Легких Г.П.
08.07.2025 суд ухвалою прийняв справу №910/8847/23 до свого провадження, підготовче судове засідання призначив на 09.09.2025.
У судовому засіданні 09.09.2025 суд ухвалив закрити підготовче провадження та призначити розгляд справи по суті на 07.10.2025.
17.09.2025 до суду від Міністерства закордонних справ України надійшов лист щодо пересилання документів про вручення Російської Федерації в особі міністерства юстиції Російської Федерації через Посольство України в Республіці Білорусь.
У судовому засіданні 07.10.2025 суд на місці ухвалив: (1) зобов`язати представника позивача надати письмові пояснення розрахунку збитків, (2) відкласти розгляд справи на 04.11.2025.
03.11.2025 від позивача на виконання вимог протокольної ухвали від 07.10.2025 надійшли додаткові пояснення.
У судовому засіданні 03.11.2025 суд на місці ухвалив оголосити перерву у судовому засіданні по суті на 23.12.2025.
У судове засідання 23.12.2025 прибув представник позивача. Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:
1. Фактичні обставини справи, що встановлені судом.
21.05.2014 Фондом гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд, позивач) розпочато процедуру виведення ПАТ «КБ «Промекономбанк» (далі - Банк) з ринку та здійснення в ньому тимчасової адміністрації з 22.05.2014 по 21.08.2014 включно. Однією з підстав для віднесення Банку до категорії неплатоспроможних визначено неможливість здійснення Банком банківської діяльності у зв`язку з відсутністю доступу до приміщення головного офісу Банку у м. Донецьк.
З метою виведення Банку з ринку найменш витратним способом Фонд оголосив про пошук потенційних інвесторів. На підставі заяви від потенційного інвестора - Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» (далі - ПАТ «Фідобанк», Інвестор), Фонд 17.07.2014 затвердив план врегулювання неплатоспроможного Банку шляхом відчуження його активів і зобов`язань на користь приймаючого банку - Інвестора з відкликанням банківської ліцензії неплатоспроможного банку та подальшою його ліквідацією.
За результатами відкритого конкурсу, на підставі, зокрема висновку НБУ щодо фінансового стану ПАТ «Фідобанк» та його спроможності виконати зобов`язання перед вкладниками і кредиторами, наданого листом від 05.08.2014 № 47-110/42178, між Банком в особі уповноваженої особи Фонду та ПАТ «Фідобанк» укладено договір № 1 про передачу активів і зобов`язань Банку від 22.08.2014 та договір № 1 про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки Банку від 22.08.2014.
За умовами договору про передачу активів і зобов`язань Банку № 1 від 22.08.2014 Банк відступає, а ПАТ «Фідобанк» (Приймаючий банк) набуває право вимоги за активами Банку загальною вартістю 40 000 000 грн, визначеною Фондом за результатами відкритого конкурсу від 28.07.2014 № 163/14; Інвестор приймає на себе зобов`язання щодо повернення грошових коштів, залучених Банком, перелік яких визначено у Реєстрі договорів з кредиторами (вкладниками), які підлягають передачі Інвестору, на суму 651 042 797,62 грн, визначеною Фондом за результатами відкритого конкурсу від 28.07.2014 № 163/14.
Відповідно до умов договору № 1 про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки Банку від 22.08.2014 Інвестор набуває право вимоги за договорами іпотеки, перелік яких наведено у Реєстрі договорів іпотеки, складеному станом на 22.08.2014. 
Згідно з актом приймання-передавання активів і зобов`язань від 22.08.2014 Банк передав, а ПАТ «Фідобанк» прийняв право вимоги за активами Банку загальною вартістю 40 000 000 грн.
05.09.2014 Фонд розпочав процедуру ліквідації Банку та затвердив реєстр акцептованих вимог кредиторів Банку в розмірі 710 635 420,86 грн.
У зв`язку з частковою передачею активів Банку Інвестору, Фонд у період з 2014 року по 2019 рік проводив відкриті торги щодо іншої частини активів: на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮК ПІК" відчужено майнові права по кредитам юридичних осіб на суму 2 390,15 грн, майнові права по кредитам фізичних осіб у кількості 33 одиниці на суму 33 967,46 грн, нерухоме майно Банку та активи на загальну суму 25 894,30 грн, дебіторська заборгованість на загальну суму 29729 грн. 
Відтак, у період з 2014 року по 2019 рік Фонд реалізував: активи за кредитами юридичних та фізичних осіб загальною балансовою вартістю 667.631.750,65 грн, вартість відступлення прав за якими Інвестору склала 40 000 000,00 грн; основні засоби (нерухомість) загальною балансовою вартістю 16 054 627,56 грн, вартість реалізації зазначених активів на аукціоні становила 97 248,85 грн; валютні кредити фізичних осіб, забезпечені іпотекою, загальною балансовою вартістю 385 764,22 грн, вартість реалізації зазначених активів у процедурі ліквідації - 28 969,42 грн.
Рішенням від 20.06.2019 № 1554 Фонд затвердив ліквідаційний баланс станом на 13.06.2019 та звіт про завершення процедури ліквідації Банку, згідно з яким загальна сума затверджених вимог кредиторів становить 710 635 420,86 тис. грн (810 кредиторів); загальна сума незадоволених вимог кредиторів до Банку на дату ліквідації за балансовим обліком склала 709 070,87 тис. грн (810 кредиторів). 
18.11.2019 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (ЄДР) внесено запис № 12661110056002536 про державну реєстрацію припинення Банку (Промекономбанку) як юридичної особи. Відтак, процедура ліквідації Банку є завершеною.
Позивач стверджує, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації, Банк втратив контролю над активами, які зрештою були знецінені, у зв`язку з чим, Банку та його кредиторам були завдані збитки , що складаються із:
(1) збитків унаслідок знецінення права вимоги за кредитами юридичних осіб та фізичних осіб, місцезнаходженням/місцем перебування (проживання) яких була тимчасово окупована територія України, в розмірі 627 631 750,65 грн;
(2) збитків унаслідок знецінення права вимоги за валютними кредитами фізичних осіб, забезпеченими іпотекою, яка була розміщена на тимчасово окупованій території України, в розмірі 7 356 794,80 грн;
(3) збитків унаслідок знецінення об`єктів нерухомості Банку, що знаходилися на тимчасово окупованій території України, в розмірі 15 973 586,85 грн.

2. Предмет та підстави позову.
Предметом позову є матеріально-правові вимоги позивача до відповідача про стягнення збитків у загальному розмірі 650.962.132, 30 грн.
Фактичними підставами позову є завдання Банку та його кредиторам збитків діями держави-агресора, внаслідок яких було втрачено контроль над майном (активами) Банку, яке знаходились на тимчасово окупованих територіях (Донецька область, Луганська область, Автономна Республіка Крим), що призвело до неможливості повного задоволення вимог кредиторів в ході проведення Фондом ліквідаційної процедури Банку, оскільки ціна реалізації такого майна (активів) Банку була знижена.
Юридичними підставами позову є статті 22, 1166 ЦК України, частина 10 статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (надалі - Закону №4452-VI).

3. Доводи позивача щодо суті позовних вимог.
Позов мотивований тим, що внаслідок неправомірних дій відповідача - збройної агресії та тимчасової окупації території України, Банк був позбавлений можливості ефективного управління своїми активами, розміщеними на тимчасово окупованих територіях (місто Донецьк та Донецька область, Автономна Республіка Крим). Фактором знецінення активів в частині кредитного портфелю було, в тому числі, безпосереднє перебування позичальників, їх майна, яке виступало забезпеченням, а також документів фінансової звітності позичальників юридичних осіб на окупованих територіях. Зазначене унеможливлювало роботу з примусового стягнення заборгованості, перевірки якості та стану заставного майна, оцінки фінансового стану позичальників. Унаслідок цього позивач змушений був реалізовувати майно та активи Банку за значно нижчими від балансової вартості сумами, зазнавши збитків на загальну суму 650.962.132,30 грн, що становить різницю між балансовою вартістю активів та фактичною вартістю їх реалізації у процедурі виведення Банку з ринку.

4. Обґрунтування вирішення спору за наявними матеріалами справи.
Відповідач в судові засідання не з`являвся, про причини неявки суду не повідомляв, своїм правом на подання відзиву не скористався. Будь-яких заяв, клопотань від відповідача до суду не надходило. Про розгляд справи відповідач повідомлений належним чином, що вбачається з наступного.
Так, відповідно до статті 365 ГПК України іноземні особи мають такі самі процесуальні права та обов`язки, що і громадяни України та юридичні особи, створені за законодавством України, крім винятків, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Частиною 1 статті 367 ГПК України передбачено, що у разі якщо в процесі розгляду справи господарському суду необхідно, зокрема, вручити документи на території іншої держави, господарський суд може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Частиною 2 статті 367 ГПК України внормовано, що судове доручення надсилається у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо міжнародний договір не укладено - Міністерству юстиції України, яке надсилає доручення Міністерству закордонних справ України для передачі дипломатичними каналами.
До повномасштабної військової агресії Російської Федерації проти України порядок передачі судових та позасудових документів для вручення на території російської федерації регулювався Угодою про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, до якої Україна приєдналася 19.12.1992, прийнявши відповідний нормативний акт - постанову Верховної Ради України «Про ратифікацію Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності» від 19.12.1992 шляхом направлення доручення компетентному суду або іншому органу російської федерації.
Втім, з врахуванням розірвання дипломатичних відносини між Україною та Російською Федерацією у зв`язку з широкомасштабною збройною агресією останньої проти України з 24.02.2022, а також набранням чинності 05.02.2023 Закону України № 2855-IX від 12.01.2023 «Про вихід з Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності» згідно якого Верховною Радою України постановлено вийти з Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, вчиненої в місті Києві 20.03.1992 та ратифікованої постановою Верховної Ради України від 19.12.1992 № 2889-XII, у суду не було можливості для направлення ухвал ані безпосередньо на адресу відповідача, ані шляхом направлення доручення, ані іншими дипломатичними каналами, у зв`язку з чим єдиним повідомленням відповідача у справі про розгляд справи та про дати судових засідань є розміщення оголошень на сайті Судової влади України.
Отже, про відкриття провадження у даній справі, а також про дату, час і місце судових засідань по справі відповідача було повідомлено через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, шляхом розміщення текстів відповідних ухвал, про що містяться відповідні роздруківки оголошень в матеріалах справи.
Що стосується вручення позовної заяви з додатками, суд зазначає, що позивач на виконання статті 164 та статті 172 ГПК України, направляв копії позовної заяви і доданих до неї документів на електронну пошту відповідача pr@minjust.gov.ru, а також на поштову адресу посольства Російської Федерації в Республіці Молдова.
У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами (частина 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України).
З огляду на те, що під час розгляду справи судом було створено сторонам необхідні умови для доведення фактичних обставин справи, зокрема, було надано достатньо часу для реалізації кожним учасником спору своїх процесуальних прав, передбачених статтями 42, 46 Господарського процесуального кодексу України, зважаючи на наявність у матеріалах справи доказів, необхідних і достатніх для вирішення спору по суті, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами справи.

5. Оцінка доказів та висновки суду.
З урахуванням предмету позовних вимог, їх юридичних та фактичних підстав, а також висновків Верховного Суду, що викладені у постанові від 28.05.2025, суд визначає, що перелік обставин, які є предметом доказування у справі, становлять обставини, від яких залежить відповідь на такі ключові питання:
- чи користується іноземна держава-відповідач судовим імунітетом;
- чи наявне у Фонду право звертатись до суду з даним позовом та в інтересах кого саме;
- чи наявні підстави для стягнення збитків у порядку статті 22, 1166 ЦК України та частини 10 статті 52 Закону №4452-VI).
Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, Суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Щодо наявності підстав для застосування судового імунітету відповідача.
Згідно з частиною 1 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасовий окупованій території України» від 15.04.2014 № 1207-VII (зі змінами та доповненнями) - тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до частини 2-3 статті 1 цього Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасовий окупованій території України» - датою початку тимчасової окупації Російською Федерацією окремих територій України є 19 лютого 2014 року.
Автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими Російською Федерацією з 20 лютого 2014 року.
Окремі території України, що входять до складу Донецької та Луганської областей, є окупованими Російською Федерацією (у тому числі окупаційною адміністрацією Російської Федерації) починаючи з 07 квітня 2014 року. Межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях з цієї дати, визначено Президентом України за поданням Міністерства оборони України, підготовленим на основі пропозицій Генерального штабу Збройних Сил України.
За фізичними особами незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального правового статусу та за юридичними особами зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території, якщо таке майно набуте відповідно до законів України (частина 3 статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасовий окупованій території України»).
Відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприяє відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією (частина 9 статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасовий окупованій території України»).
Частина перша 1 статті 79 Закону України "Про міжнародне приватне право" передбачає, що пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.
Водночас, у даному випадку судовий імунітет відповідача як іноземної держави не застосовується судом з огляду на наступне:
- положення статті 11 Європейської конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16.05.1972 року, та статті 12 Конвенції Організації об`єднаних націй про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02.12.2004 року, які передбачають, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої Договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду (Російська Федерація не ратифікувала Конвенцію ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), але й не заперечила їй, підписавши Конвенцію 01.12.2006 року). Україна не є учасницею жодної із цих Конвенцій, однак ці Конвенції відображають тенденцію розвитку міжнародного права щодо визнання того, що існують певні межі, в яких іноземна держава має право вимагати імунітет у цивільному процесі. У рішенні від 14.03.2013 року у справі «Олєйніков проти Росії» ЄСПЛ вказав, що положення Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року застосовуються «відповідно до звичаєвого міжнародного права, навіть якщо ця держава не ратифікувала її», і Суд повинен брати до уваги цей факт, вирішуючи питання про те, чи було дотримано право на доступ до суду у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції (п.68, п. 31).
- зазначені позивачем у цій справі підстави для позовних вимог: завдання збройними силами Російської Федерації шкоди позивачу, що є винятком до судового імунітету держави відповідно до звичаєвого міжнародного права;
- підтримання імунітету Російської Федерації є несумісним із міжнародно-правовими зобов`язаннями України в сфері боротьби з тероризмом;
У цих висновках суд звертається до сталої позиції Верховного Суду у спорах про відшкодування шкоди, завданої збройними силами/військовою агресією російської федерації, викладеної, зокрема в постанові від 12.10.2022 у справі № 463/14365/21 (провадження № 61-4498св22).
Також у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19, від 18.05.2022 у справі № 760/17232/20-ц йдеться про можливість незастосування судового імунітету Російської Федерації. 
Верховний Суд сформулював висновок про те, що у справах, відповідачем у яких є країна-агресор, національні суди мають право ігнорувати імунітет такої держави та розглядати справи, зокрема, про відшкодування шкоди, яка була завдана особі в результаті збройної агресії. 
Тобто якщо країна є державою-агресором, не поважає суверенітет іншої держави, грубо порушує взяті на себе міжнародні зобов`язання, то національні суди теж мають не зважати на її судовий імунітет.
Враховуючи зазначене, Російська Федерація не має підстав посилатися на імунітет для уникнення відповідальності за заподіяні збитки майну позивача. До схожих висновків також дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2022 року у справі №635/6172/17, провадження № 14-167цс20, (пункт 49).

Щодо наявності у Фонду повноважень звертатися з позовом про відшкодування майнової шкоди, заподіяної банківським установам внаслідок збройної агресії.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації заподіяно значну матеріальну шкоду (збитки) майну фізичних та юридичних осіб України, зокрема, майну (активам) ПАТ «КБ «Промекономбанк», а відтак і кредиторам Банку, процедура ліквідації якого здійснювалася Фондом, та яка (шкода) підлягає повному відшкодуванню державою-агресором Російською Федерацією як особою, яка цю шкоду (збитки) заподіяла.
Відповідно до частини 4 статті 91 ЦК України цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до ЄДР запису про її припинення.
Стаття 104 ЦК України (в редакції, яка діяла на момент припинення Банку) передбачено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників (частина 1). Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення (частина 5). Особливості припинення банку як юридичної особи встановлюються законом (частина 7).
Право власності припиняється у разі припинення юридичної особи чи смерті власника (пункт 11 частини 1 статті 346 ЦК України).
Зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю (стаття 609 ЦК України). 
У статті 53 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (надалі - Закон №4452-VI) (в редакції, яка діяла на момент припинення банку) зазначено, що ліквідація банку вважається завершеною, а банк ліквідованим з моменту внесення запису про це до ЄДР (частина 3). У день внесення запису до ЄДР повноваження Фонду як ліквідатора щодо такого банку припиняються і Фонд надсилає НБУ звіт про завершення ліквідації банку (частина 4).
Суд встановив, що з дати внесення відповідного запису в ЄДР, тобто з 18.11.2019, Банк є припиненим і не може виступати позивачем в суді.
Відповідно до приписів частини 1 статті 52 Закону №4452-VI (у редакції, яка діяла на момент звернення Фонду з позовом) вимоги до банку, незадоволені за недостатністю його майна, вважаються погашеними, що не позбавляє Фонд права звертатися з вимогами до осіб, які відповідно до законодавства несуть відповідальність за шкоду (збитки), завдану банку, зазначених у частинах п`ятій та десятій цієї статті. Фонд також має право звертатися до осіб, які відповідно до законодавства несуть відповідальність за шкоду (збитки), завдану кредиторам, вимоги яких залишилися незадоволеними після завершення процедури ліквідації, - у випадку припинення неплатоспроможного банку або банку, щодо якого було прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність», як юридичної особи.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення механізмів виведення банків з ринку та задоволення вимог кредиторів цих банків» від 30.06.2021 №1588-IX (далі - Закон №1588-ІХ) статтю 53 ГПК України доповнено частиною 6 згідно з якою Фонд, звертаючись з позовом про відшкодування шкоди (збитків) у порядку статті 52 Закону №4452-VI, діє від імені та в інтересах неплатоспроможного банку або банку, щодо якого прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною 2 статті 77 Закону «Про банки і банківську діяльність», а у разі припинення неплатоспроможного банку або банку, щодо якого прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною 2 статті 77 Закону «Про банки і банківську діяльність», як юридичної особи - в інтересах кредиторів, вимоги яких залишилися незадоволеними після завершення ліквідації банку.
Отже, у процесуальному законодавстві, чинному на дату звернення з позовом, чітко розмежовано два види позовів Фонду про відшкодування шкоди (збитків), які подаються у порядку статті 52 Закону №4452-VI:
- позов який подається від імені та в інтересах неплатоспроможного банку; 
- позов від власного імені в інтересах кредиторів припиненого неплатоспроможного банку, вимоги яких залишилися незадоволеними після завершення ліквідації банку. 
Умовами звернення Фонду з другим видом позову є: 
(1) завершення ліквідаційної процедури неплатоспроможного банку або банку, щодо якого прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частина 2 статті 77 Закону "Про банки і банківську діяльність";
(2) залишення кредиторських вимог без задоволення (їх погашення внаслідок недостатності майна);
(3) припинення банку як юридичної особи.
Зазначені висновки викладені, зокрема, в постановах Верховного Суду від 12.07.2022 у справі №910/18526/21, від 08.11.2023 у справі №916/1489/22, від 14.02.2024 у справі №910/19584/20.
У позовній заяві Фонд зазначав, що звертається у порядку частини 10 статті 52 Закону №4452-VI від власного імені, оскільки, Банк був припинений як юридична особа. При цьому, збитки для Банку та його кредиторів були завдані внаслідок знаходження переважної більшості активів на тимчасово окупованій території, що є прямим наслідком збройної агресії Російської Федерації, відтак, позов подано у порядку частини 10 статті 52 Закону №4452-VI.
Таким чином, даний позов розглядається судом як позов Фонду в інтересах колишніх кредиторів Банку, яким завдано шкоду, що відповідає приписам статті 52 Закону №4452-VI.

Щодо наявності підстав для стягнення збитків.
Відповідно до пунктів 1, 3 Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додаток до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі (дата підписання: 18.10.1907, дата набрання чинності для України: 24.08.1991) договірні держави видають своїм сухопутним військам накази, які відповідають Положенню про закони і звичаї війни на суходолі. Воююча сторона, яка порушує норми зазначеного Положення, підлягає відповідальності у формі відшкодування збитків, якщо для цього є підстави. Вона є відповідальною за всі дії, вчинені особами, які входять до складу її збройних сил.
Згідно частиною 1 статті 49 Закону України "Про міжнародне приватне право" права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.
З огляду на те, що події, які стали підставою для вимог позивача про відшкодування збитків, відбулися на території України, при розгляді цього спору застосовується матеріальний закон України.
Відповідно до статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав і обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пунктом 8 частини 2 статті 16 ЦК України).
Згідно приписів частини 10 статті 52 Закону №4452-VI (в редакції чинній на момент звернення з даним позовом до суду):
Фонд або уповноважена особа Фонду, діючи від імені та в інтересах банку як інвестора, має право ініціювати процеси, позови чи провадження (цивільні, адміністративні, кримінальні чи арбітражні) у будь-яких судах та/або арбітражах належної юрисдикції (в тому числі в іноземних та міжнародних судах), у тому числі арбітражні чи інші процеси проти держав відповідно до міжнародних договорів України, у тому числі міжнародних договорів про заохочення та взаємний захист інвестицій, щодо шкоди (збитків), що була заподіяна банку фізичними чи юридичними особами (приватного чи публічного права) та державами, внаслідок:
прямої чи непрямої націоналізації або експропріації майна (інвестицій) банку, здійснення щодо таких інвестицій заходів, що за наслідками дорівнюють експропріації;
реквізиції, руйнування, заподіяння шкоди або знецінення майна (інвестицій) банку внаслідок воєнних дій, збройних конфліктів, громадських заворушень або інших подібних дій.
Кошти, одержані в результаті зазначених у цій частині процесів, позовів та проваджень, включаються до ліквідаційної маси банку, а в разі надходження таких коштів після затвердження ліквідаційного балансу спрямовуються на задоволення вимог кредиторів банку, які виникли у зв`язку із завданням їм шкоди (збитків) внаслідок незадоволення їхніх вимог, у черговості та порядку, визначених частинами першою та четвертою цієї статті, після відшкодування витрат Фонду на ведення таких процесів, позовів та проваджень, а також усіх пов`язаних з ними виконавчих процесів.
Відповідно до частини 1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно зі статтею 1192 ЦК України якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі; розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Згідно з частиною другою статті 22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Наявність шкоди полягає у будь-якій втраті, у повному чи частковому знеціненні блага, що охороняється законом. Зокрема, знищення та пошкодження майна може полягати як у повній втраті майна, так і у зниженні його вартості, у тому числі внаслідок зміни характеристик майна. Наприклад, відповідно до частин 1, 2 статті 191 ЦК України підприємство є єдиним майновим комплексом, що використовується для здійснення підприємницької діяльності; до складу підприємства як єдиного майнового комплексу входять усі види майна, призначені для його діяльності, включаючи земельні ділянки, будівлі, споруди, устаткування, інвентар, сировину, продукцію, права вимоги, борги, а також право на торговельну марку або інше позначення та інші права, якщо інше не встановлено договором або законом. Неправомірні дії чи бездіяльність, які призвели до втрати майном ознак єдиного майнового комплексу, можуть завдати шкоди власнику майна, зокрема і тому, що вартість майна в разі його пооб`єктного продажу є меншою за вартість єдиного майнового комплексу, який використовується для здійснення підприємницької діяльності (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц)
При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтею 1166 ЦК, суд повинен встановити наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, яке має містити такі складові, як:
- неправомірність поведінки особи, тобто її невідповідність вимогам, наведеним в актах цивільного законодавства;
- наявність шкоди, під якою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права, взагалі будь-яке знецінення блага, що охороняється законом, та її розмір;
- причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, який виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди, тобто протиправна поведінка конкретної особи (осіб), на яку покладається відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що необхідно та невідворотно спричинила шкоду;
- вина заподіювача шкоди, як суб`єктивного елемента відповідальності, що полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.
Водночас зі змісту частини 2 статті 1166 ЦК України вбачається, що цивільне законодавство у деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди, яка полягає в тому, що наявність вини заподіювача шкоди не підлягає доведенню позивачем, а саме відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.
Висновок щодо застосування частини 2 статті 1166 ЦК України та презумпції вини заподіювача шкоди міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 21.07.2021 у справі № 910/12930/18, на яку посилається скаржник.
Спростування вини (у тому числі з підстав вини самого позивача у заподіяній шкоді) є процесуальним обов`язком її заподіювача, тобто відповідача у спорі про відшкодування шкоди (постанови Верховного Суду від 23.01.2018 у справі №753/7281/15-ц, від 23.01.2018 у справі №686/20040/2012, 06.02.2018 у справі №334/9899/14-ц).
Суд зазначає, що головний офіс ПАТ «КБ «Промекономбанк» знаходився за адресою м. Донецьк, проспект Ленінський, 4.
Матеріалами справи доведено, що заподіяна шкода полягає у знеціненні активів банків внаслідок захоплення значної території України Російською Федерацією, де ці активи знаходились, що призвело до вкрай низької інвестиційної привабливості і як наслідок, вкрай низької вартості активів цих банків (вимоги до боржників по 37 кредитам юридичних осіб та 879 кредитам фізичних осіб).
Позичальники (боржники) зазначених вище банків, були зареєстровані та фактично знаходились на території, яка стала непідконтрольна уряду України (окуповані Російською Федерацією).
Крім того, майно, що належало Банку на праві власності (5 об`єктів нерухомості, чотири з яких в Донецькій області та один об`єкт в АРК Крим), а також те майно, яке було передано в іпотеку банку боржниками (валютні іпотечні кредити 5 фізичних осіб), також фактично знаходиться на окупованих територіях, що зумовило неможливість реалізації майна за ринковою вартістю та звернення стягнення на нього, у зв`язку з чим, таке майно стало неліквідним.
Фондом доведено, що внаслідок окупації та втрати контролю над окремими територіями України, яка спричинена діями РФ, стала неможливість вжиття банками заходів, спрямованих на погашення зобов`язань за кредитними договорами, в тому числі шляхом звернення стягнення на предмети забезпечення, знецінення активів, розташованих на непідконтрольній Україні території та/або їх втрата.
Враховуючи фактичну втрату неплатоспроможними банками контролю за майном (активами), розміщеними на тимчасово окупованих територіях, можливості фактично володіти та користуватися таким майном (активами) внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, вартість таких активів була низькою, що негативно впливало на ціну реалізації та в підсумку мало негативний вплив на рівень задоволення акцептованих вимог кредиторів до банків, оскільки мало неминучим наслідком фактичне знецінення такого майна (активів).
Вище описані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а саме:
- Договорами відступлення прав вимоги з ПАТ «Фідобанк»;
- Протоколом електронного аукціону та Договорами купівлі-продажу нерухомого майна, а також майнових прав з ТОВ «ЮК ПІК»;
- Довідками з реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, відповідно до яких іпотекодержателем у зазначених кредитних зобов`язаннях є ПАТ «Промекономбанк»; 
- Інформацією про суму коштів, яка списана у збиток за результатом продажу активів ПАТ КБ «Промекономбанк»;
- виписками по особовим рахункам по рахунку 7399 (Інші операційні витрати згідно з Планом рахунків), що підтверджує негативний результат/збиток від продажу за кредитними договорами;
- Актом складеним за результатами інвентаризації майна ПАТ «Промекономбанк» станом на 05.01.2015, який погоджено рішенням виконавчої дирекції Фонду №078/15 від 20.03.2015.
- Звітом про завершення процедури ліквідації ПАТ «КБ «Промекономбанк», що затверджений разом з ліквідаційним балансом рішенням Виконавчої дирекції Фонду №1554 від 20.06.2019 (надалі - Звіт);
На підставі наявних в матеріалах справи доказів та розрахунків Фонду, суд встановив, що загальний розмір шкоди (збитків), заподіяний діями Російської Федерації як держави агресора становить - 650.962.132, 30 грн, а саме дорівнює різницю між балансовою вартістю майна (активів) та ціною їх реалізації у процедурі ліквідації Банку, що складається із:
(1) 627.631.750,65 грн - збитки унаслідок знецінення права вимоги за кредитами юридичних осіб та фізичних осіб, місцезнаходженням/місцем перебування (проживання) яких була тимчасово окупована територія України.
22.08.2014 уповноваженою особою Фонду на тимчасову адміністрацію в ПАТ «КБ «Промекономбанк» було підписано з ПАТ «Фідобанк» Договір №1 про передачу частини активів та зобов`язань ПАТ «КБ «Промекономбанк» та Договір №1 про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки ПАТ «КБ «Промекономбанк».
Згідно Акту приймання-передачі активів за зобов`язань від 22.08.2014 - Неплатоспроможний банк (тобто ПАТ «КБ «Промекономбанк» в особі уповноваженої особи Фонду) передав, а Приймаючий банк (тобто ПАТ «Фідобанк») прийняв право вимоги за активами Неплатоспроможного банку (включаючи забезпечення за ними, крім випадків, передбачених цим Договором), перелік яких визначено у Реєстрі договорів про здійснення активних операцій та договорів забезпечення складеному станом на 22.08.2014 (додаток №1 до Договору), загальною вартістю 40 000 000, 00 грн.
Проте, дійсна балансова вартість переданих ПАТ «Фідобанк» прав за кредитами юридичних та фізичних осіб (кредитний портфель) значно вище за 40 000 000, 00 грн та згідно наведених у позові довідок становить:
- 660.187.245, 15 грн (балансова вартість за кредитами юридичних осіб);
- 7.444.505, 50 грн (балансова вартість за кредитами фізичних осіб).
(2) 7.356.794,80 грн - збитки унаслідок знецінення права вимоги за валютними кредитами фізичних осіб, забезпеченими іпотекою, яка була розміщена на тимчасово окупованій території України.
Загальна балансова вартість майна - 7 385 764,22 грн, проте в ході ліквідаційної процедури ПАТ «КБ «Промекономбанк» такі активи були реалізовані за 28 969,42 грн.
(3) 15.973.586,85 грн - збитки унаслідок знецінення об`єктів нерухомості Банку, що знаходилися на тимчасово окупованій території України.
Загальна балансова вартість майна - 16.054.627,56 грн, проте в ході ліквідаційної процедури ПАТ «КБ «Промекономбанк» такі активи були реалізовані за 97.248,85 грн.
Суд встановив, що починаючи з лютого 2014 року, збройна агресія Російської Федерації проти України завдала значних збитків майну (активам) ПАТ «Промекономбанк», оскільки, банки втратили можливість здійснення фактичного контролю за своїм майном (активами), розташованим на тимчасово окупованій території України. Одночасно з цим, Банк втратив можливість ефективної реалізації свого права на повернення коштів, що були витрачені при укладенні кредитних угод під забезпечення, а також, інвестовані в активи у вигляді нерухомого майна.
Сам факт агресії Російської Федерації проти держави Україна є загальновідомим, що у розумінні частини 3 статті 75 ГПК України не потребує доказуванню, з огляду на що вина відповідача є доведеною.
Відтак, причинно-наслідковий зв`язок між діями російської федерації та заподіяної ПАТ «Промекономбанк», а відтак і його кредиторам шкоди (збитків) (розмір якої теж є доведеним) полягає у здійсненні державою-агресором захоплення та контролю за тимчасово окупованими територіями України, внаслідок чого Банк як законний власник майна (активів), розміщених (розташованих) на таких територіях, був позбавлений права на володіння та користування своїми активами, що призвело до фактичних втрат та спричинило істотні збитки, в тому числі і кредиторами Банку, вимоги яких після завершення ліквідаційної процедури, не були повністю задоволені.
Відтак, на переконання суду, у даному випадку, позовні вимоги, що заявлені у порядку статей 22, 1166 ЦК України, частини 10 статті 52 Закону №№4452-VI є доведеними, а отже підлягають задоволенню у повному обсязі. 

6. Розподіл судових витрат.
Відповідно до положень статті 129 ГПК України, у зв`язку із задоволенням позовних вимог під час нового розгляду справи суд покладає понесені судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви до господарського суду (1 059 800, 00 грн), за подання апеляційної скарги (1 589 700, 00 грн), за подання касаційної скарги (2 199 600, 00 грн) на відповідача, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору у порядку п. 22 ст. 5 Закону України "Про судовий збір".
На підставі викладеного, керуючись ст. 13, 73-77, 86, 129, 182, 183, 236-238 ГПК України, суд
ВИРІШИВ:
1. Позов Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - задовольнити повністю.
2. Стягнути з Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації (119991, м. Москва, вул. Житня, 14, будівля 1) на користь Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, 17; код ЄДРПОУ 21708016) майнову шкоду у розмірі 650.962.132 (шістсот п`ятдесят мільйонів дев`ятсот шістдесят дві тисячі сто тридцять дві) грн 30 коп., заподіяну Публічному акціонерному товариству «Комерційний банк «Промекономбанк», процедура ліквідації якого здійснювалась Фондом гарантування вкладів фізичних осіб.
3. Стягнути з Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації (119991, м. Москва, вул. Житня, 14, будівля 1) в дохід Державного бюджету України суму судового збору у загальному розмірі 4.769.100 (чотири мільйони сімсот шістдесят дев`ять тисяч сто) грн 00 коп.
4. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 12.01.2026.

Суддя Г. П. Бондаренко - Легких