Справа № 640/22261/19
	
РІШЕННЯ
іменем України
08 січня 2026 року	м. Хмельницький	

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Матущака В.В. розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
І. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЙ СТОРІН

Позивач звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора), в якому, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить суд:
1) визнати бездіяльність Офісу Генерального прокурора протиправною та стягнути на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільнені у розмірі середнього місячного заробітку.
2) стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати належних сум при звільнені за період з 30.10.2019 по день фактичного розрахунку із компенсацією втрати частини доходів (індексацію) у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що наявність спеціального закону, яким регулюються особливості правовідносин в області праці, не може викреслити прокурорів із кола суб`єктів, на яких розповсюджуються загальні норми трудового законодавства, як прямо застережено в статтями 1 та 3 КЗпП України. Наказ відповідача про звільнення позивача без урахування норм Кодексу законів про працю України (п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України) є неповним та незаконним. Крім того зазначає, що всупереч вимогам закону вихідна допомога в розмірі середньомісячної заробітної плати позивачу виплачена не була. Разом з тим вважає, що в зв`язку з невиплатою вихідної допомоги на день звернення до суду, відповідач повинен виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку. Просить позовні вимоги задовольнити.
Відповідач надав відзив про невизнання позову, в якому вказав, що Законом України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VII не передбачено виплату вихідної допомоги у разі звільнення прокурора на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 цього Закону. У свою чергу, стаття 44 КЗпП України також не передбачає можливості виплати вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку працівникові у разі припинення трудового договору на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону №1697-VII. Також відповідачем зазначено, що Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.04.2021 змінено в частині, а саме, "поновлено ОСОБА_1 в Генеральній прокуратурі України на посаді прокурора другого наглядового відділу за додержанням законів при провадженні досудового розслідування та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності з 30.10.2019. Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.10.2019 по 27.04.2021 в розмірі 1632585,82 гривень." Постановою Верховного Суду від 20.10.2022 касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора задоволено. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.04.2021 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.10.2021 в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу Генеральної прокуратури України №1226ц від 28.10.2019, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано та ухвалено в цій частині нову постанову про відмову у задоволенні позову. Тобто постановою Верховного Суду наказ Генерального прокурора України від 28.10.2019 № 1226ц про звільнення ОСОБА_1 визнано таким, що відповідає вимогам законодавства. Просить відмовити у задоволенні позову.
Позивач скористався правом на подання відповіді на відзив, в якій просить позов задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві.

ІІ. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ

Ухвалою від 19.11.2019 через невідповідність вимогам ст. 160 та ст. 161 КАС України суд позовну заяву залишив без руху та надав позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою від 18.12.2019 суд позовну заяву прийняв до розгляду та відкрив провадження у справі. Вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання та викликом сторін.
Ухвалою від 18.03.2020 суд зупинив провадження у справі №640/22261/19 до набрання законної сили судовим рішенням ОАС м. Києва у справі №640/22835/19.
Ухвалою від 23.11.2022 суд поновити провадження у справі №640/22261/19 та вирішив продовжити розгляд справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
Ухвалою від 14.03.2025 суд прийняв до провадження адміністративну справу №640/22261/19. Розгляд справи вирішив проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Суд встановив, що Наказом Генерального прокурора від 28.10.2019 №1226ц ОСОБА_1 звільнена з посади прокурора першого наглядового відділу за додержанням законів при провадженні досудового розслідування та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 29.10.2019. Департаменту планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Генеральної прокуратури України наказано провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні виплати при звільненні.
Вважаючи, що відповідач протиправно не виплатив вихідну допомогу при звільнені та у зв`язку з цим відповідач повинен виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку, позивач звернувся до суду з цим позовом.

ІV. ЗАКОНОДАВСТВО ТА ОЦІНКА СУДУ

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи прокуратури України та їх посадові особи зобов`язані діяти в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Частиною 3 статті 40 КЗпП України передбачено, що особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини 2 цієї статті, статей 42, 42-1, частин 1, 2, 3 статті 49-2, статті 74, частини 3 статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
Відповідно до статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) – у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) – у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, – у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Таким чином, вихідна допомога за своєю правовою природою є певною соціальною гарантією для працівника у разі розірвання з ним трудового договору з ініціативи роботодавця.
Водночас, КЗпП України передбачає, що особливості звільнення окремих категорій працівників визначаються законами, що регулюють їх правовий статус. Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені Законом України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VII (далі – Закон №1697-VII).
Статтею 51 Закону №1697-VII визначено загальні умови звільнення прокурора з посади та припинення його повноважень на посаді.
Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 51 Закону №1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19.09.2019 №113-ІХ (далі – Закон № 113-ІХ), який набрав чинності 25.09.2019, запроваджено реформування органів прокуратури України.
Абзацом другим пункту 7 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX передбачено, що прокурори та слідчі органів прокуратури, зазначені в підпунктах 1-4 цього пункту, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації.
Пунктом 19 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №113-ІХ встановлено, що прокурори та слідчі органів прокуратури, зазначені в підпунктах 1-4 пункту 7 цього розділу, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора за умови настання однієї з таких підстав:
1) неподання прокурором чи слідчим органів прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію;
2) рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації;
3) в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення прокурора чи слідчого органів прокуратури, який успішно пройшов атестацію; 
4) ненадання прокурором чи слідчим органів прокуратури, у разі успішного проходження ним атестації, згоди протягом трьох робочих днів на переведення на запропоновану йому посаду в Офісі Генерального прокурора, обласній прокуратурі, окружній прокуратурі.
Отже, для звільнення на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону №1697-VII важливим є не юридичний факт ліквідації, реорганізації органу прокуратури чи скорочення кількості прокурорів, а один з юридичних фактів, передбачених у пункті 19 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №113-ІХ.
Аналогічний висновок зробив Верховний Суд у постанові від 21.09.2021 у справі №200/5038/20-а.
Таким чином, нормами Закону №113-IX врегульовано порядок проведення реорганізації органів прокуратури, в тому числі порядок переведення працівників на нові посади та їх звільнення з займаних посад.
У той же час Законом №113-IX статті 51 Закону №1697-VII доповнено частиною п`ятою, згідно з якою на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини 1 цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.
Отже, вказаними нормативними актами визначені особливості звільнення прокурорів у зв`язку з проведенням реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. Такими особливостями, зокрема, є відсутність обов`язку у керівників органів прокуратури подавати пропозиції прокурорам про переведення на іншу посаду у випадку неуспішного проходження ними атестації.
У зв`язку з цим Законом №1697-VII не передбачено можливості виплати прокурору вихідної допомоги при звільненні із займаної посади з вказаних підстав.
Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 31.01.2018 у справі №820/1119/16, в якій зазначено таке: "Враховуючи те, що позивача звільнено з підстав та в порядку, передбачених Законом №1697-VII, яким не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні, позивач не набув права на її отримання".
Крім того, Верховний Суд у постанові від 06.10.2021 у справі 480/5544/20 у пунктах 52, 53 зазначає, що: 
"52. Отже, саме з 25.09.2019 особливості застосування до прокурорів положень пункту 1 частини першої, частини другої статті 40, статей 42, 42-1, частин першої – третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України установлюються Законом України "Про прокуратуру".
53. Тому з 25.09.2019 саме цей Закон, а не Кодекс законів про працю України поширюється на правовідносини між ОСОБА_1 і відповідачами".
Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом також у постанові від 08.10.2019 у справі № 804/211/16 та від 04.11.2021 у справі №120/4051/19-а
Ураховуючи вищевикладене, на момент звільнення позивача з посади з 29.10.2019, правові підстави для виплати вихідної допомоги прокурору, звільненому з підстав та в порядку, передбачених Законом №1697-VII, були відсутні.
Щодо стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення слід зазначити про таке.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Частиною 2 статті 117 КЗпП України визначено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Водночас суд звертає увагу на те, що у пункті 2.2 рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 КЗпП України зазначено, що "для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку".
Велика Палата Верховного Суду у справі № 810/451/17 зауважила, що за змістом частини 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17 зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
Крім того, суд встановив, що ухвалою від 18.03.2020 Окружний адміністративний суду міста Києва суд зупиняв провадження у цій справі до набрання законної сили судовим рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва у справі №640/22835/19.
Так, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.04.2021 у справі № 640/22835/19 позов задоволено частково. 
Визнано протиправним і скасовано наказ Генеральної прокуратури України 28.10.2019 №1226ц про звільнення ОСОБА_1 з посади.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора другого наглядового відділу за додержанням законів при провадженні досудового розслідування та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності в Офісі Генерального прокурора або на рівнозначній посаді в органах прокуратури з 30.10.2019.
Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.10.2019 до 27.04.2021 у розмірі 3 323 032,39 грн.
Рішення суду в частині поновлення на посаді та присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць допущено до негайного виконання. 
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.10.2021 апеляційні скарги ОСОБА_1 та Офісу Генерального прокурора задоволено частково.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.04.2021 змінено в частині, а саме, "Поновлено ОСОБА_1 в Генеральній прокуратурі України на посаді прокурора другого наглядового відділу за додержанням законів при провадженні досудового розслідування та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності з 30.10.2019. Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.10.2019 по 27.04.2021 в розмірі 1 632 585,82 гривень."
В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.04.2021 залишено без змін.
Разом з тим, Постановою Верховного Суду від 20.10.2022 касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора задоволено. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.04.2021 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.10.2021 в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу Генеральної прокуратури України №1226ц від 28.10.2019, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано та ухвалено в цій частині нову постанову про відмову у задоволенні позову. В решті судові рішення у справі №640/22835/19 залишено без змін.
Тобто, постановою Верховного Суду наказ Генерального прокурора України від 28.10.2019 №1226ц про звільнення ОСОБА_1 визнано таким, що відповідає вимогам законодавства.
Отже, при прийнятті оспорюваного наказу Генеральна прокуратура діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України.
Разом з тим, згідно інформації Офісу Генерального прокурора, Державною казначейською службою України у грудні 2021 на підставі виконавчого листа Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.11.2021 у справі №640/22835/19 на користь ОСОБА_1 здійснено безспірне списання коштів (передбачених статтею 235 КЗпП), а саме середнього заробітку за час вимушеного прогулу у загальній сумі 1 632585,82 грн. (1 314 231,58 - за виключенням податків, зборів та інших обов`язкових платежів, що підтверджується платіжними дорученнями та меморіальним ордером, який додається).
Таким чином, вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у справі №640/22835/19 та вихідної допомоги і середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні є взаємовиключними. 
Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених в постановах від 15.06.2022 у справі №280/880/22 та від 05.08.2020 у справі №686/20491/18, за порушення трудових прав працівника при одному звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України, так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде неспівмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08.02.2022 в справі №755/12623/19 дійшла наступних висновків: "У постанові Верховного Суду України від 18.01.2017 у справі №6-2912цс16 зроблено правовий висновок про те, що за порушення трудових прав працівника при одному звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України, так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде не співмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату. У положеннях статей 117, 235 КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж прогулу працівника задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування, тому застосуванню підлягає положення тієї норми, яка регулює більш тривале порушення трудових прав позивача. Крім того, суд зазначає, що поновлено на роботі, тобто вона не має статусу звільненого працівника, а тому підстави покладення на роботодавця відповідальності за статтею 117 КЗпП України не виникли, що узгоджується з правовим висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеним в постанові від 28.02.2018 у справі №761/1812/16-ц (провадження №61-5745св18). Ні КЗпП України, ні Законом України №108/95-ВР "Про оплату праці" не передбачено відповідальності роботодавця за порушення термінів виплати заробітної плати у вигляді стягнення на користь працівника, що продовжує працювати на підприємстві, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.".
З огляду на зазначене, суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення на користь позивача вихідної допомоги при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в порядку статті 117 КЗпП України, а тому в задоволенні позову слід відмовити.
Оскільки в задоволенні позову відмовлено, відповідачем не надано доказів понесення судових витрат, пов`язаних із залученням свідків та проведенням експертиз, судові витрати розподілу та присудженню не підлягають.
Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд
ВИРІШИВ:
у задоволенні позову ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора - відмовити. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 08 січня 2026 року

Позивач:	ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) 	
Відповідач:	Офіс Генерального прокурора (вул. Різницька, 13/15, м. Київ, 01011 , код ЄДРПОУ - 00034051) 	

Головуючий суддя 		В.В. Матущак