Справа № 559/4737/25 
Провадження № 2/559/416/2026 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2026 року           м.Дубно
Дубенський міськрайонний суд Рівненської області в складі головуючого судді Томіліна О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Стадник Павло Олександрович, до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:
Адвокат Стадник П.О. звернувся до суду в інтересах ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення шкоди, а саме: майнової шкоди у розмірі 23132,32 грн., моральної шкоди у розмірі 50000грн., а також понесених судових витрат у справі.
В обґрунтування вимог посилається на те, що в провадженні Дубенського міськрайонного суду Рівненської області перебувала цивільна справа №559/2389/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про спростування недостовірної інформації, у якій 09.09.2024 винесено рішення, яким позовні вимоги позивача задоволені частково. Постановою Рівненського апеляційного суду від 04.02.2025 апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану на вищевказане рішення залишено без задоволення, а вищевказане рішення суду - без змін. Тобто, 04.02.2025 рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області набрало законної сили. Відтак, ОСОБА_2 отримав виконавчі листи та подав їх на примусове виконання згідно із ЗУ "Про виконавче провадження". Загальна сума коштів, яка була стягнута з ОСОБА_1 на користь держави та/або ОСОБА_2 в рамках виконавчих проваджень НОМЕР_4 та НОМЕР_5 складає 23132, 32 грн., що складається з наступного: 16000 грн. - виконавчий збір; 300 грн. - мінімальні витрати виконавчого провадження; 1211, 20 грн. - судовий збір; 121,12 грн. - виконавчий збір; 300 грн. - мінімальні витрати виконавчого провадження; 5200 грн. - штраф у прибуток держави. Ці кошти були стягнуті з ОСОБА_1 в повному обсязі, що підтверджується постановами державного виконавця про закінчення виконавчих проваджень НОМЕР_5 від 21.03.2025 та НОМЕР_4 від 25.04.2025. Разом з тим, рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 09.09.2024 та постанова Рівненського апеляційного суду від 04.02.2025 були оскаржені ОСОБА_1 в касаційному порядку. 30.07.2025 постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 09.09.2024 та постанову Рівненського апеляційного суду від 04.02.2025 в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про спростування недостовірної інформації скасовано, та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про спростування недостовірної інформації відмовлено. Тобто, рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 09.09.2024 було примусово виконане, однак після цього було скасоване рішенням Верховного суду. Позивач зазначає, що оскільки вищевказане рішення суду мало немайновий характер, тому факт його виконання та в подальшому скасування унеможливлює здійснення в такому провадженні поворот виконання судового рішення, та за таких обставин вбачається, що ОСОБА_1 в результаті примусового виконання судового рішення немайнового характеру зазнала матеріальної та моральної шкоди, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Розмір матеріального збитку, який зазнала ОСОБА_1 під час примусового виконання судового рішення в рамках виконавчих проваджень НОМЕР_5 та НОМЕР_4 складає 23132,32 грн., оскільки ці кошти були стягнуті з останньої в повному обсязі, а залишок нестягнутої суми за виконавчими провадженнями відсутній. 
03.11.2025 представник позивача на виконання ухвали суду від 31.10.2025 подав заяву про усунення недоліків, згідно якої зазначає, що в рамках виконавчих проваджень НОМЕР_5 та НОМЕР_4 з ОСОБА_1 було стягнуто 23132,32 грн. Разом з тим, на користь ОСОБА_2 стягнуто 1211,20 грн., на користь держави - 21921,12 грн. Однак, сторона позивача вважає, що особою, з якої необхідно стягнути ці кошти, є саме ОСОБА_2 , оскільки саме він мав статус стягувача у виконавчих провадженнях, та саме в його інтересах здійснювалося таке примусове виконання судового рішення, і тому саме він є суб`єктом, який завдав матеріальної шкоди позивачці ОСОБА_1 .
Окрім того, представник позивача зазначає, що ОСОБА_1 у ситуації, яка виникла, будучи публічною особою, була вимушена виконати вимогу суду, зазначену у рішенні від 09.09.2024 (яке пізніше було скасоване), та опублікувати інформацію у відкритому доступі соціальної мережі Facebook, що її певні публічні висловлювання є недостовірною інформацією. З огляду на це, ОСОБА_1 були заподіяні психологічні страждання та завдана шкода її діловій репутації, що негативно вплинуло на її політичну діяльність і думку суспільства щодо неї, розмір відшкодування яких, враховуючи характер та обсяг душевних, психічних страждань, характер немайнових втрат позивач оцінює в 50000 грн., які і просить стягнути, а також судові витрати у справі: зокрема 1211,20 грн. - витрати зі сплати судового збору та 50000 грн. - витрати на правову допомогу.
У відзиві на позовну заяву, що надійшов до суду 21.11.2025, відповідач зазначає, що вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Позивач просить відшкодувати їй матеріальну шкоду, яка, як вона вважає, була завдана їй у зв`язку з виконанням рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 09.09.2024, яке було у подальшому скасоване, тому відповідач вважає, що питання відновлення попереднього становища слід вирішувати не шляхом пред`явлення окремого позову, а в порядку повороту виконання рішення. ОСОБА_1 , подаючи касаційну скаргу на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 09.09.2024 та постанову Рівненського апеляційного суду від 04.02.2025, не подала до Верховного суду заяву про поворот виконання рішення суду. Окрім того, у позові позивач просить відшкодувати їй матеріальну шкоду в розмірі 23132,32 грн., яка включає: 16000 грн. - виконавчий збір; 300 грн. - мінімальні витрати виконавчого провадження; 1211, 20грн. - судовий збір; 121,12 грн. - виконавчий збір; 300грн. - мінімальні витрати виконавчого провадження; 5200 грн. - штраф у прибуток держави, і зазначає, що ці кошти були стягнуті на користь відповідача та держави згідно постанов про виконавче провадження НОМЕР_5 та НОМЕР_4. При цьому, самою ОСОБА_1 на підтвердження понесених нею матеріальних витрат до позову не додано жодного платіжного документу. Також зазначає, що рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 09.09.2024 набрало законної сили 04.02.2025, а виконавче провадження з його виконання відкрито 06.03.2025. Тобто, ОСОБА_1 могла уникнути витрат виконавчого провадження та штрафу у розмірі 5200 грн. шляхом добровільного виконання нею рішення суду у встановлені законом строки, однак цього не зробила. При цьому, витрати виконавчого провадження не є сумами присудженими до стягнення з ОСОБА_1 за вищевказаним рішенням суду, а стягуються за неналежне його виконання. За таких умов, ці кошти не можуть бути стягнуті з відповідача, а підлягають стягненню з держави, оскільки зараховувалися до її бюджету.
Щодо визначеного ОСОБА_1 розміру моральної шкоди у сумі 50000 грн., відповідач зазначає, що такий розмір не відповідає вимогам розумності, справедливості та співмірності. Спростування ОСОБА_1 поширеної ж нею інформації, що, як вона вважає, стало наслідком завдання їй моральної шкоди, відбулося не у зв`язку з протиправними діями відповідача, а внаслідок виконання вищевказаного рішення суду від 09.09.2024, тому в даному випадку відсутній будь-який причинний зв`язок між моральною шкодою та діями відповідача. Окрім того, позивач не надає жодних документів, які б свідчили про порушення її самопочуття чи про наявність в неї стресу, зокрема, звернення до лікувальних закладів для надання їй медичної допомоги. Вважає, що стягнута судом моральна шкода має бути не більшою, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не має бути спрямована на збагачення, хоча в даному випадку така вимога спрямована саме на збагачення позивачки. 
Окрім того, заперечує щодо заявленого розміру витрат на правову допомогу у розмірі 50000 грн. Зазначає, що розгляд даної справи проводиться в спрощеному провадженні без повідомлення (виклику) сторін, адвокат позивача не здійснюватиме представництво її інтересів безпосередньо у суді, весь обсяг наданої ним правової допомоги зводиться до написання позовної заяви, підготовка якої не вимагає значних зусиль та затрати часу. Таким чином, заявлений розмір витрат на правову допомогу завищений, не менш, як у 10 разів. Враховуючи викладене, просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі та покласти на позивача судові витрати по справі.
У відповіді на відзив від 27.11.2025 представник позивача - адвокат Стадник П.О. зазначає, що не погоджуються із доводами відповідача, викладеними у відзиві на позов. Зазначає, що, як уже заявлялося у позові, рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 09.09.2024 примусово виконувалося та було виконане, а після чого скасоване. Поряд з цим, вищевказане рішення суду мало немайновий характер, а тому факт його виконання та в подальшому скасування унеможливлює здійснення в такому провадженні поворот виконання, оскільки предметом спору було відповідно визнання інформації недостовірною, а не відшкодування шкоди, і оскільки ОСОБА_1 внаслідок примусового виконання судового рішення зазнала шкоди, тому задля відновлення попереднього становища, вона вважає, що саме звернення до суду з даним позовом є належним захистом її прав. Представник зауважує, що розмір понесених позивачем матеріальних витрат є доведеним. Всі кошти були стягнуті з ОСОБА_1 в повному обсязі і на додаткове підтвердження даного факту сторона позивача звернулася з адвокатським запитом до Дубенського відділу державної виконавчої служби, щоб надати розрахунок стягнутих з позивача коштів в рамках виконавчих проваджень. Окрім того, зауважує, що відмова ОСОБА_1 від добровільного виконання судового рішення від 09.09.2024 була зумовлена тим, що таке рішення вона вважала незаконним та оскаржувала його у касаційному порядку.
Щодо заявленого розміру моральної шкоди, то сторона позивача підтримує свої доводи, викладені у позовній заяві щодо розміру стягнення, та зазначає, що позивачу були заподіяні психологічні (моральні) страждання та завдана шкода її діловій репутації, розмір відшкодування яких, враховуючи обсяг та характер душевних страждань, характеру немайнових втрат, тривалий час їх впливу, складає саме 50000 грн. І позивач вважає такий розмір шкоди в повній мірі обґрунтованими та таким, що відповідає розумності, справедливості та співмірності. Заперечення відповідача щодо витрат на правову допомогу вважає також необґрунтованими. І на противагу таким, представник позивача зазначає, що його правова допомога з представлення інтересів ОСОБА_1 полягає не лише в написанні та поданні позову, а і у наданні всього спектру правової допомоги, що передбачена ЦПК України та іншими нормативно-правових актами, в усіх судових інстанціях в рамках даної справи, тому вважає, що грошові кошти в розмірі 50000 грн. у якості відшкодування витрат на правову допомогу є обґрунтованими. Просить врахувати дану відповідь на відзив при розгляді справи та винесенні рішення.
Відповідач ОСОБА_2 05.12.2025 подав заперечення на відповідь на відзив, згідно яких підтримує свої доводи, викладені у відзиві на позовну заяву, та просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову в повному обсязі.
Ухвалою суду від 31.10.2025 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу термін для усунення недоліків, вказаних в ухвалі.
Після отримання заяви про усунення недоліків ухвалою судді від 06.11.2025 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін Роз`яснено відповідачу право подати відзив на позов, а позивачу відповідь на відзив.
21.11.2025 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого вважає позов необґрунтованим та просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
27.11.2025 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, згідно якої він не погоджується із доводами відповідача, викладеними у відзиві, позовні вимоги вважає законними та просить врахувати дану відповідь при розгляді справи та ухваленні рішення.
05.12.2025 відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив, згідно яких підтримує позицію, викладену у відзиві на позовну заяву, та просить відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 
16.12.2025 представник позивача подав клопотання, згідно якого просить визнати причини строку для подачі доказів поважними, надати додатковий строк для їх подання та долучити до матеріалів справи копію листа Дубенського відділу державної виконавчої служби №62293 від 01.12.2025 з додатками.
31.12.2025 відповідач подав заперечення проти клопотання про долучення доказів у справі, згідно яких просить відмовити представнику позивача у задоволенні клопотання від 16.12.2025.
Головуючий суддя перебував у плановій відпустці з 18.12.2025 по 02.01.2026 включно, та з 19.01.2026 по 20.01.2026. 
Слід також звернути увагу на графік енергопостачання до суду у 2026 році. Так, 12.01.2026 енергопостачання до суду не здійснювалося з 14.00год. до 17.00год.; 13.01.2026 - електроенергія у суді була лише з 11.00год. до 14.00год; 14.01.2026 - з 11.00год. до 13.00год.; 15.01.2026 - з 10.00год. до 13.00год.; 16.01.2026 - з 12.00год. до 14.00год., 26.01.2026 - електроенергія була відсутня в суді з 10.00 год. до 14.00 год., що безумовно негативно впливає на строки розгляду справ, виготовлення судових рішень тощо.
Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи.
За таких обставин, у відповідності до положень ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, оскільки клопотання про інше від сторін не надходили. Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін не надходили.
У зв`язку з розглядом справи за відсутності її учасників, відповідно до ч.13 ст.7, ч.2 ст.247 ЦПК України судове засідання не проводиться і фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
За змістом ч.ч. 4, 5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Датою ухвалення рішення у даній справі є 30.01.2026, тобто дата складання повного тексту рішення. 
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.  Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Судом досліджуються представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилали сторони, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань.
Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого.
Судом встановлено, що в провадженні Дубенського міськрайонного суду Рівненської області перебувала цивільна справа №559/2389/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про спростування недостовірної інформації. 09.09.2024 у даній справі ухвалено рішення, яким позовні вимоги позивача задоволені частково. Зокрема, визнано недостовірною та такою, що ганьбить честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_2 інформацію, поширену ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 о 9 год. 40 хв. в групі «Дубно це Європа» соціальної мережі Facebook в публічному доступі в мережі Інтернет, як коментар до посту від 14.06.2024 та зобов`язано ОСОБА_1 в п`ятиденний строк з дня набрання рішенням законної сили опублікувати спростування на її особистій сторінці у соціальній мережі Facebook та у групі « ІНФОРМАЦІЯ_2 » соціальної мережі Facebook в мережі Інтернет в публічному доступі. В решті позовних вимог відмовлено. Також з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211,20 грн. (а.с.12-19).
Постановою Рівненського апеляційного суду від 04.02.2025 апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 09.09.2024 залишено без змін (а.с.20-25). Отже, 04.02.2025 вищевказане рішення суду набрало законної сили.
В подальшому ОСОБА_2 отримав виконавчі листи та звернувся до державної виконавчої служби щодо їх примусового виконання. На підставі вищевказаних виконавчих листів 06.03.2025 старшим державним виконавцем Дубенського відділу державної виконавчої служби у Дубенському районі Рівненської області Шкарнегою С.М. були винесені постанови про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_4 та НОМЕР_5 з виконання виконавчих листів №559/2389/24 від 21.02.2025 щодо визнання недостовірною інформації та зобов`язання ОСОБА_1 спростувати інформацію згідно з рішенням суду та про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1211,20 грн. Окрім того, в рамках даних виконавчих проваджень були винесені постанови про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 16000 грн., мінімальних витрат виконавчого провадження у розмірі 300 грн. (за ВП НОМЕР_4), виконавчого збору у розмірі 121,12 грн. та мінімальних витрат виконавчого провадження у розмірі 300 грн. (за ВП НОМЕР_5) (а.с.26-31).
У подальшому, 14.04.2025 в рамках виконавчого провадження НОМЕР_4 старшим державним виконавцем Дубенського відділу державної виконавчої служби Шкарнегою С.М. винесена постанова про накладення на ОСОБА_1 штрафу на користь держави у розмірі 5200 грн. (а.с.32).
На виконання рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 09.09.2024 ОСОБА_1 опублікувала на своїй особистій сторінці у соціальній мережі Facebook та у групі "Дубно-це Європа" в мережі Інтернет в публічному доступі повідомлення наступного змісту: " ІНФОРМАЦІЯ_3 та визнаю недостовірною інформацію від ІНФОРМАЦІЯ_1 о 9 год. 40 хв. в групі «Дубно це Європа» соціальної мережі Facebook в публічному доступі в мережі Інтернет як коментар до посту від 14.06.2024. Визнаю недостовірною та спростовую.", що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями скріншотів з мережі Facebook (а.с.43-44).
З постанов про закінчення виконавчих проваджень НОМЕР_5 від 21.03.2025 та НОМЕР_4 від 25.04.2025 вбачається, що виконавчі листи, на підставі яких були відкриті дані виконавчі провадження, виконані в повному обсязі, залишок нестягнутої суми за виконавчими документами відсутній (а.с. 33-34).
Разом з тим, рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 09.09.2024 та постанова Рівненського апеляційного суду від 04.02.2025 були оскаржені ОСОБА_1 в касаційному порядку. 30.07.2025 постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 09.09.2024 та постанову Рівненського апеляційного суду від 04.02.2025 в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про спростування недостовірної інформації скасовано, в цій частині ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про спростування недостовірної інформації відмовлено (а.с.35-41).
З копії листа Дубенського відділу державної виконавчої служби у Дубенському районі Рівненської області №62293 від 01.12.2025 вбачається, що у відділі на виконанні перебували виконавчі провадження НОМЕР_4 та НОМЕР_5. В межах ВП НОМЕР_4 з ОСОБА_1 було стягнуто кошти у сумі 21500 грн., з яких: 16000 грн. - виконавчий збір; 300 грн. - мінімальні витрати виконавчого провадження; 5200 грн. - штраф у прибуток держави, а в межах ВП НОМЕР_5 з ОСОБА_1 було стягнуто кошти у сумі 1632,32 грн. з яких 1211, 20 грн. - судовий збір на користь ОСОБА_2 , 121,12 грн. - виконавчий збір; 300грн - мінімальні витрати виконавчого провадження. Ці кошти були стягнені з ОСОБА_1 в повному обсязі, що підтверджується розпорядженнями про перерахування коштів та постановами державного виконавця про закінчення виконавчих проваджень НОМЕР_5 від 21.03.2025 та НОМЕР_4 від 25.04.2025 (а.с.82).
Кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання (статті 15,16 ЦК України).
Згідно з п. 8 та п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.
Відповідно до пункту 3 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової та моральної шкоди іншій особі.
Згідно зі ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (ст.56 Конституції України).
На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст.1176 ЦК.
Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною 1 статті 1176 ЦК, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
Особливості цього деліктного зобов`язання, в тому числі порядок та умови відшкодування, додатково закріплені Законом «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 1 грудня 1994 року № 266/94-ВР (далі - Закон №266/94).
За відсутності підстав для застосування частини 1 статті 1176 ЦК та Закону №266/94, тобто в інших випадках заподіяння шкоди цими органами, діють правила частини 6 статті 1176 ЦК - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
Відповідно до ст.1173 ЦК шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Статтею 1174 ЦК передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені ст.1166 ЦК, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, за наявності вини.
Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (ч.2 ст.1166 ЦК України).
Шкода, яка завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.
Шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду.
Грошовий вираз майнової шкоди є збитками. Відповідно до частини 2 статті 22 ЦК збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.
Згідно зі ст. 1192 ЦК України передбачено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.
Розглядаючи спір про відшкодування заподіяної шкоди, суд повинен з`ясувати наявність у діях відповідача складу цивільного правопорушення, що включає неправомірність поведінки, наявність матеріальних втрат та їх розміру (збитків), причинного зв`язку між неправомірною поведінкою та заподіяними збитками.
До істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; при цьому позивач зобов`язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою, а відповідач має спростувати наявність своєї вини.
Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.
Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.
Звертаючись до суду з цим позовом ОСОБА_1 посилалась на те, що примусове виконання в подальшому скасованого судового рішення, ухваленого за позовом відповідача ОСОБА_2 , та який мав статус стягувача у виконавчому провадженні, призвело до незаконного примусового стягнення з неї грошових коштів, тому вона має право на відшкодування майнової шкоди у розмірі 23132,32 грн. з ОСОБА_2 як стягувача у виконавчому провадженні.
Однак, враховуючи наведене вище, стягнення коштів у сумі 21921,12 грн. на користь держави державним виконавцем з позивачки під час виконання набувшого законної сили судового рішення, хоча в подальшому і скасованого Верховним Судом, не є майновою шкодою, завданою ОСОБА_1 позивачем, а в подальшому стягувачем у виконавчому провадженні по первісній справі - ОСОБА_2 в розумінні ст.22 ЦК України, яка підлягає відшкодуванню, а тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення цих вимог.
У той же час, як вказано вище, рішенням Дубенського міськрайонного суду від 09.09.2024, крім іншого з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211,20 грн. Проте, 30.07.2025 постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 09.09.2024 та постанову Рівненського апеляційного суду від 04.02.2025 в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про спростування недостовірної інформації скасовано, в цій частині ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про спростування недостовірної інформації відмовлено. Таким чином, 1211,20 грн. витрат по сплаті судового збору, стягнуті з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають поверненню останнім на користь позивачки як безпідставно набуті. Тому у цій частині суд позовні вимоги задовольняє. 
Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, полягає в душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна і відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Постановою Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» надано визначення моральної шкоди, під якою розуміються втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Згідно з п. 3 Постанови визначено, що відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема, у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Пунктом 5 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні та з чого він при цьому виходить.
Відповідно до п.9 Постанови Пленуму верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалість, можливість відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин справи. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.
Дана позиція узгоджується і з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц, згідно з яким розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає, як складові, елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.
У даному випадку ОСОБА_2 як позивач звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 про спростування недостовірної інформації. Право на звернення до суду кожної фізичної особи передбачено Конституцією України та процесуальними Законами. Ніхто не може бути обмеженим у своєму праві на звернення до суду, доступі до правосуддя тощо. Той факт, що під час виконання судового рішення за позовом ОСОБА_2 , яке набуло законної сили, хоча і було в подальшому скасоване Верховним Судом, з ОСОБА_1 на користь Держави стягнуті певні грошові кошти, не може свідчити про те, що саме ОСОБА_2 було завдано моральної шкоди ОСОБА_1 . У даному випадку відсутній будь-який причинний зв`язок між моральною шкодою та діями відповідача. Враховуючи вищевикладене, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. 
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
У зв`язку з чим судом надане обґрунтування рішення саме за конкретними обставинами справи та аргументами сторін, які мають правове значення для вирішення спору.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного.
Згідно з ч. 1, п.п. 1, 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в розмірі 1211,20 грн. х 2 за дві позовні вимоги майнового характеру (стягнення матеріальної шкоди та стягнення моральної шкоди), а тому у зв`язку із частковим задоволенням позову, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам щодо відшкодування матеріальної шкоди. Сума сплаченого судового збору за вимоги про відшкодування моральної шкоди стягненню не підлягає у зв`язку з відмовою у задоволенні таких вимог. 
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивачем заявлено про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 50000 грн. На підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу надано: ордер на надання правничої допомоги адвоката Стадника П.О., Договір про надання правової допомоги №03-09/25 від 03.09.2025, згідно з п.2.2. якого, сторони узгодили, що сума за надану правову допомогу за таким договором складатиме 50000 грн. (а.с.11,45-48).
Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.
За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.  Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 137 ЦПК України слідує, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.
Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо.
Тобто, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 137 ЦПК України.
За таких обставин, суд вважає, що розмір витрат на правничу допомогу слід зменшити до 10 000 грн. з урахуванням вимог статей 137, 141 ЦПК України, а саме: критерію реальності наданих адвокатських послуг, конкретних обставин справи, складності справи та обґрунтованості таких витрат, часткового задоволення позову тощо. Зокрема, витрати на підготовку, складання позову, консультації, на переконання суду, не вимагають значних зусиль та великої затрати часу із врахуванням того, що дана справа є малозначною, і є явно завищеними, та не відповідають складності справи. Та стягнути такі витрати з відповідача на користь позивачки пропорційно задоволеним позовним вимогам. 
Керуючись ст.ст.12, 13, 76-89, 141, 258, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування матеріальної шкоди 1211,20 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 63,34 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 165 грн. 
Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Рівненського апеляційного суду або через Дубенський міськрайонний суд Рівненської області протягом тридцяти днів з дня його підписання.
У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду складено 30.01.2026.
Позивач: ОСОБА_1 , зареєстрована адреса проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Представник позивача: ОСОБА_3 , адреса для листування: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , електронна адреса ІНФОРМАЦІЯ_4 
Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_3 РНОКПП НОМЕР_3 .

Суддя         О.М.Томілін