ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року	Львів	Справа № 300/8911/24 пров. № А/857/9504/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,
суддів Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2025 року у справі за її позовом до Надвірнянської міської ради Івано-Франківської області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії , 

суддя у І інстанції Боршовський Т.І., 
час ухвалення рішення не зазначено,
місце ухвалення рішення м. Івано-Франківськ,
дата складення повного тексту рішення 04 лютого 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася в суд з адміністративним позовом, у якому просила:
визнати протиправними дії Надвірнянської міської ради Івано-Франківської області (далі – Рада) щодо відмови ОСОБА_1 у наданні статусу особи, яка проживає на території гірського населеного пункту, та у видачі посвідчення встановленого зразка; 
зобов`язати Раду видати ОСОБА_1 посвідчення громадянина, який проживає на території гірського населеного пункту.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2025 року у справі № 300/8911/24 у задоволенні позову було відмовлено. 
При цьому суду першої виходив із того, що відповідно до паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 є АДРЕСА_1 , що також зазначено в довідці ВПО № 2609-7002026720 від 02.05.2024. 
Із аналізу положень Закону Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» слідує, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи не може підтверджувати постійне проживання у гірському населеному пункті, оскільки носить тимчасовий характер.
У спірному випадку ОСОБА_1 не підтвердила постійне проживання у гірському населеному пункті, а отже відсутні підстави для надання їй статусу особи, яка проживає на території гірського населеного пункту та у видачі відповідного посвідчення.
У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржила ОСОБА_1 , яка просила таке скасувати та задовольнити її позов у повному обсязі. 
На обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що враховуючи наявність у національному законодавстві правових прогалин щодо захисту прав та основних свобод, зокрема, у сфері соціального захисту внутрішньо переміщених осіб, а також з метою реалізації положень статті 46 Конституції України щодо недопущення обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави, суд має стати на її бік щодо протиправності оспорюваних дій Ради. 
Оскільки позивачка проживає більше шести місяців у гірському населеному пункті, суд помилково дійшов висновку, що таке проживання слід вважати тимчасовим, а тому наявні всі підстави для надання їй відповідного статусу. 
Звертає увагу апеляційного суду на те, що у разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. 
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.
Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є внутрішньо переміщеною особою із зареєстрованим місцем проживання за адресою АДРЕСА_1 та фактичним місцем проживання за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою № 2609-7002026720 від 02.05.2024 про взяття на облік, як внутрішньо переміщеної особи.
08.11.2024 ОСОБА_1 звернулась до Ради із заявою про встановлення їй статусу особи, яка проживає на території гірського населеного пункту, та видачу посвідчення встановленого зразка, до якої долучила копії: паспорта, довідки про присвоєння реєстраційного номеру облікової картки платника податків, довідки про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи.
Листом № П/474 від 15.11.2024 Рада повідомила ОСОБА_1 про відмову у наданні статусу особи, яка проживає на території гірського населеного пункту, та у видачі посвідчення встановленого зразка через відсутність у неї необхідних документів, передбачених Положенням про порядок видачі посвідчення громадянина, який проживає, працює (навчається) на території гірського населеного пункту, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 345 від 19.03.1996. 
ОСОБА_1 не погодилася із відмовою у наданні їй статусу особи, яка проживає на території гірського населеного пункту з видачою посвідчення встановленого зразка та звернулася до адміністративного суду із позовом, що розглядається. 
При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Критерії, за якими населені пункти набувають статусу гірських, основні засади державної політики щодо розвитку гірських населених пунктів та гарантії соціального захисту громадян, що у них проживають, працюють або навчаються регламентовано приписами Закону України "Про статус гірських населених пунктів в Україні" (далі – Закон №56/95-ВР).
Згідно із статтею 1 Закону № 56/95-ВР до гірських населених пунктів належать міста, селища міського типу, селища, сільські населені пункти, які розташовані у гірській місцевості, мають недостатньо розвинуті сферу застосування праці та систему соціально-побутового обслуговування, обмежену транспортну доступність. 
Відповідно до статті 2 Закону № 56/95-ВР перелік населених пунктів, яким надається статус гірських, затверджується Кабінетом Міністрів України.
У Перелік населених пунктів, яким відповідно до Закону України "Про статус гірських населених пунктів в Україні" надається статус гірських, затверджених постановою Кабінет Міністрів України від 11.08.1995 № 647, внесено місто Надвірна Івано-Франківської області.
Приписами статті 5 Закону № 56/95-ВР передбачено таке.
Статус особи, яка проживає і працює (навчається) на території населеного пункту, якому надано статус гірського, надається громадянам, що постійно проживають, постійно працюють або навчаються на денних відділеннях навчальних закладів у цьому населеному пункті, про що громадянам виконавчим органом відповідної місцевої ради видається посвідчення встановленого зразка.
У разі, коли підприємство, установа, організація розташовані за межами населеного пункту, якому надано статус гірського, але мають філії, представництва, відділення, інші відокремлені підрозділи і робочі місця в населених пунктах, що мають статус гірських, на працівників, які постійно в них працюють, поширюється статус особи, що проживає і працює (навчається) на території населеного пункту, якому надано статус гірського. 
Посвідчення видається також окремим громадянам інших населених пунктів та тим, які проживають за межами населених пунктів, умови проживання яких відповідають критеріям, передбаченим у статті 1 цього Закону, а також громадянам, які постійно працюють або несуть службу на лісогосподарських підприємствах, гідрометеорологічних станціях, заставах, обсерваторіях, інших об`єктах, що розташовані поза межами населених пунктів в місцевостях, що відповідають критеріям, передбаченим у статті 1 цього Закону. 
Рішення виконавчого органу місцевої ради про відмову у наданні (припиненні) громадянинові статусу особи, яка проживає і працює (навчається) на території населеного пункту, якому надано статус гірського, може бути оскаржено до суду в порядку, передбаченому чинним законодавством.
Положення про порядок видачі посвідчення громадянина, який проживає, працює (навчається) на території гірського населеного пункту затверджене постановою Кабінет Міністрів України від 19.03.1996 № 345 (далі – Положення №345).
Відповідно до пункту 2 вказаного Положення посвідчення є документом, який підтверджує, що громадянину (громадянці) надано статус особи, яка проживає, працює (навчається) на території населеного пункту, якому надано статус гірського, на підставі якого надаються пільги, встановлені статтями 3 і 6 Закону України "Про статус гірських населених пунктів в Україні".
За правилами пункту 4 Положення №345 посвідчення видаються громадянам відповідними місцевими державними адміністраціями та виконавчими органами місцевої ради.
Приписами пунктом 7 Положення №345 встановлено, що посвідчення видаються таким категоріям громадян: 
а) особам, які постійно проживають на території населених пунктів, яким надано статус гірських; 
б) особам, які постійно працюють на території населених пунктів, яким надано статус гірських (у тому числі працівникам, які постійно працюють у філіях, представництвах, відділеннях, інших відокремлених підрозділах і на робочих місцях в населених пунктах, що мають статус гірських, у разі коли підприємство, установа, організація розташовані за межами населеного пункту, якому надано статус гірського); 
в) особам, які навчаються на денних відділеннях навчальних закладів, розташованих у населених пунктах, яким надано статус гірських; 
г) окремим громадянам інших населених пунктів та тим, які проживають за межами населених пунктів і умови проживання яких відповідають критеріям, передбаченим у статті 1 Закону України "Про статус гірських населених пунктів в Україні", а також громадянам, які постійно працюють або несуть службу на лісогосподарських підприємствах, гідрометеорологічних станціях, заставах, в обсерваторіях та на інших об`єктах, розташованих поза межами населених пунктів у місцевостях, що відповідають критеріям, передбаченим у статті 1 зазначеного Закону. 
Як передбачено у пункті 8 Положення №345 посвідчення видається за умови пред`явлення паспорта громадянина України, свідоцтва про народження (для осіб у віці до 14 років), тимчасового посвідчення громадянина України і подання:
заяви;
витягу з реєстру територіальної громади - для громадян, які постійно проживають у гірському населеному пункті (в тому числі дітей);
довідки з місця роботи - для громадян, які постійно працюють у гірському населеному пункті;
довідки із закладу освіти - для громадян, які навчаються на денних відділеннях у закладах освіти, розташованих у гірському населеному пункті;
фотокартки розміром 30 x 40 міліметрів.
Підставами для відмови у видачі посвідчення є:
відсутність документів або відомостей, зазначених у цьому пункті;
виявлення факту недостовірності даних, зазначених у заяві.
Рішення про видачу або відмову у видачі посвідчення приймається у місячний строк із дня надходження заяви з необхідними документами до органу соціального захисту населення.
Видача посвідчення особі проводиться посадовою особою виконавчого органу або центру надання адміністративних послуг.
Згідно з пунктом 10 Положення № 345 дія посвідчення припиняється за рішенням органу, який його видав, у разі: 
а) зміни громадянином місця постійного проживання та/або постійного місця роботи у гірському населеному пункті; 
б) зміни умов постійного проживання громадянина (підпункт "г" пункту 7 цього Положення); 
в) закінчення навчання на денному відділенні навчального закладу, розташованого у гірському населеному пункті. 
У зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні було введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022, який діє до тепер.
Гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб регламентовано приписами Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" (далі – Закон №1706-VII). 
У відповідності до частини 1 статті 1 Закону №1706-VII внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. 
Адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті (частина 2 статті 1 Закону №1706-VII).
Згідно з приписами частини першої-третьої статті 4 Закону №1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.
Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.
Для отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи така особа звертається із заявою до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону (частина 1 статті 5 Закону № 1706-VII).
Відносини у сфері надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні урегульовані Законом України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" (далі – Закон № 1871-IX).
Відповідно до частини 1 статті 4 Закону № 1871-IX особа одночасно може мати лише одне задеклароване або одне зареєстроване місце проживання (перебування).
Згідно з пунктом 10 Розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" вказаного Закону на період тимчасової окупації російською федерацією території України, а також на період віднесення у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, територіальних громад до територій, на яких ведуться (велися) бойові дії, положення частини першої статті 4 цього Закону не поширюється на осіб, місце проживання яких зареєстроване або задеклароване у житлі, що знаходиться на тимчасово окупованій російською федерацією території України, а також на територіях, на яких ведуться (велися) бойові дії. Така особа може задекларувати або зареєструвати місце свого проживання без зняття з реєстрації місця свого попереднього проживання.
До реєстру територіальної громади вносяться відомості про зареєстроване місце проживання внутрішньо переміщеної особи на тимчасово окупованій російською федерацією території України, а також на територіях, на яких ведуться (велися) бойові дії, визначених у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Як безспірно встановлено судом першої інстанції, зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 є АДРЕСА_1 , про що вказано у довідці ВПО № 2609-7002026720 від 02.05.2024.
При цьому суд першої інстанції слушно зауважив, що згідно з частиною 1 статті 5 Закону № 1706-VII довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону, а отже такий документ не може підтверджувати постійне проживання у гірському населеному пункті з огляду на свій тимчасовий характер.
Окрім того, виходячи із приписів частини 1 статті 4 Закону № 1706-VII довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи підтверджується факт внутрішнього переміщення. 
Водночас слід погодитися із судом першої інстанції у тому, що довідка про постійне проживання у гірському населеному пункті не є тотожною довідці про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від № 2609-7002026720 від 02.05.2024, яка не визначає тривалість проживання позивачки у гірському населеному та не може слугувати підставою видачі посвідчення громадянки, яка постійно проживає у гірському населеному пункті. 
Окрім того, суд першої інстанції доречно зауважив, що посвідчення громадянам, які постійно проживають у гірському населеному пункті (у тому числі дітям), видається, серед іншого, на підставі витягу з реєстру територіальної громади (пункт 8 Положення №345) і цей документ не є тотожним довідці про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.
Виходячи із наведеного у суду першої інстанції були належні фактичні та правові підстави для висновку про те, що ОСОБА_1 у передбачений законом спосіб не підтвердила свого постійного проживання у гірському населеному пункті, що свідчить про безпідставність заявлених нею позовних вимог. 
Покликання скаржника на недосконалість чинного законодавства не створює правових підстав для висновку про встановлення неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків внутрішньо переміщених осіб чи їх дискримінацію, а відтак можливість визнання протиправними оспорюваних дій Ради та задоволення позовних вимог.
Підсумовуючи викладене, на думку апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.
Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2025 року у справі №300/8911/24 – без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	В. Я. Качмар