ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 529/121/25  Номер провадження 22-ц/814/377/26	Головуючий у 1-й інстанції Чуб К. В.  Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 січня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Пилипчук Л.І.,
судді Дряниця Ю.В., Чумак О.В.,
секретар Ванда А.М.,
з участю позивача ОСОБА_1 та його представника – адвоката Нагайник М.Г., відповідачки ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Диканського районного суду Полтавської області від 26 червня 2025 року, постановлене суддею Чуб К.В.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: виконавчий комітет Диканської селищної ради, як орган опіки та піклування, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини,
в с т а н о в и в:
12.02.2025 ОСОБА_1 звернувся в суд із указаним позовом, у якому просив установити факт самостійного виховання та утримання ним неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В обґрунтування підстав позову зазначає, що перебував із ОСОБА_2 у фактичних шлюбних відносинах без їх реєстрації, які припинені у 2022 році. Сторони мають спільного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який залишився проживати разом із батьком за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідачка разом із дитиною від першого шлюбу проживає окремо за адресою: АДРЕСА_2 . Остання участі у вихованні та утриманні сина практично не приймає, а тому позивач самостійно забезпечує потреби сина. Наразі позивач, є військовозобов`язаним, а тому задля отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, просить встановити факт самостійного виховання та утримання ним неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Диканського районного суду Полтавської області від 26.06.2025 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: виконавчий комітет Диканської селищної ради, як орган опіки та піклування, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини.
Рішення районного суду вмотивовано тим, що позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами, що відповідачка не виконує прав та обов`язків щодо свого малолітнього сина.
Не погодившись із указаним судовим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення районного суду й ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
Зазначає, що повідомляв суд першої інстанції про те, що із вересня 2024 року відповідачка виїхала проживати за межі Диканської територіальної громади. При цьому малолітнього сина вона залишила проживати разом із ним, позивачем, пояснивши, що не має можливості його виховувати та утримувати. Із того часу відповідачка участі в житті малолітнього сина не приймала. Обставини викладеного відповідачка визнає, що підтверджується наданими їй судом письмовими поясненнями, які також узгоджуються із показами свідка ОСОБА_3 .
Наголошує, що покази такого свідка узгоджуються із наданими ним, позивачем, поясненнями, оскільки охоплюють різні періоди часу. Тоді як той факт, що свідок ОСОБА_3 є рідним братом позивача, на думку останнього, не ставить під сумнів надані ним суду покази, оскільки він був попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві свідчення. 
Вважає, що районний суд безпідставно не надав належної оцінки наданим ним доказам, зокрема, довідці ЦНАП Диканської селищної ради №658/09.1 від 07.02.2025 та довідку про склад сім`ї від 11.09.2024, якими підтверджено той факт, що із вересня 2024 року позивач удвох із малолітнім сином проживають за адресою: АДРЕСА_1 . 
Також вважає, що районний суд безпідставно відхилив покази свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які, будучи сусідами позивача, суду показали, що позивач проживає разом із малолітнім сином та здійснює його догляд, а також висновок органу опіки та піклування щодо підтвердження факту проживання, самостійного виховання і утримання ним сина.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 14.10.2025 відкрито апеляційне провадження; у справі закінчено підготовчі дії та призначено її до судового розгляду, про що постановлена ухвала апеляційного суду від 10.11.2025.
22.01.2026 до Полтавського апеляційного суду надійшла заява начальника служби у справах дітей Диканської селищної ради про розгляд справи без участі представника органи опіки та піклування. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
У суді апеляційної інстанції позивач та його представник доводи апеляційної скарги підтримали, наполягали на її задоволенні.
Відповідачка проти задоволення заявлених вимог заперечила, пояснивши, що дійсно не має можливості надавати матеріальну допомогу на утримання сина, проте і питання стягнення з неї аліментів в судовому порядку позивачем не ініційовано. Зазначила, що по мірі можливості намагається приділяти час малолітньому сину та опікуватися ним. 
Інші учасники судового процесу, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи, в судове засідання до суду апеляційної інстанції не з`явилися, що з огляду на положення частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджають розгляду справи за їх відсутності.
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи,вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Судом першої інстанції установлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 28.05.2019./а.с.22-29/
ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_3 ; його батьками є: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 ./а.с.13/
11.09.2024 та 07.02.2025 Центром надання адміністративних послуг Диканської селищної ради складено довідки №1428/09.1, №658/09.1, якими підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дійсно фактично проживає разом із сином - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 ./а.с.9,10,11/ 
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є вихованцем закладу дошкільної освіти «Теремок» Диканської селищної ради. ОСОБА_6 ( ОСОБА_3 ) приймає активну участь, а саме: цікавиться успіхами дитини, спілкується з вихователями про навчання дитини, відвідує батьківські збори, приймає активну участь у громадських заходах садочка, завжди відвідує свята сина, приводить і забирає хлопчика з садочка, на виклики вихователя приїжджає вчасно./а.с.16/
26.02.2025 начальником служби у справах дітей Диканської селищної ради складено Акт обстеження №30, за змістом якого комісія дійшла висновку, що ОСОБА_1 створив належні умови для повноцінного утримання та виховання сина ОСОБА_7 ./а.с.97/
28.02.2025 відповідачка ОСОБА_2 звернулася в суд із заявою у якій підтвердила, що позивач ОСОБА_1 із вересня 2024 року сам виховує і повністю утримує їх сина. У неї із вересня 2024 року так склалися життєві умови, що вона не могла і не може на даний час утримувати їх сина і виховувати його. При таких обставинах вона не заперечує проти задоволення позову ОСОБА_1 до неї у справі №529/121/25. Просить підготовчі судові засідання та засідання по суті у даній справі проводити без її участі та при прийнятті рішення врахувати цю заяву./а.с.77/
12.03.2025 ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець; вид економічної діяльності: 16.23 виробництво інших дерев`яних будівельних конструкцій і столярних виробів (основний)./а.с.81-82/
Рішенням виконавчого комітету Диканської селищної ради від 25.03.2025 №86 затверджено висновок щодо підтвердження факту проживання, самостійного виховання і утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с.98,99/
До позовної заяви приєднано письмові пояснення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 /а.с.17-21/; указані особи, а також ОСОБА_3 , були допитані судом в якості свідків.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, районний суд виходив із того, що позивачем не надано доказів самостійного виховання та утримання ним малолітнього сина, або ж існування об`єктивних причин (відбування матір`ю покарання у виді позбавлення волі, наявності тяжкої хвороби тощо. 
При цьому судом враховано, що той факт, що відповідачка залишила проживати сина разом із позивачем не звільняє її від батьківських обов`язків, а умисне невиконання нею обов`язків щодо виховання та утримання дитини має тягти за собою наслідки, передбачені законом, зокрема позбавлення батьківських прав. 
Твердження позивача, що із вересня 2024 року малолітній син сторін проживає разом із батьком, районний суд оцінив критично, указавши, що викладене не впливає на обсяг прав матері та не звільняє її обов`язків щодо дитини. При цьому судом першої інстанції враховано, що пояснення позивача є суперечливими щодо дати із якої дитина почала проживати разом із ним, зокрема, в контексті показів свідка ОСОБА_3 .
Надаючи оцінку показам свідків  ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , районний суд виходив із того, що останні є сусідами позивача, які з ним практично не спілкуються і їм невідомі обставини, які можуть достовірно підтверджувати самостійне утримання та виховання ним малолітнього сина. Натомість, висновок органу опіки та піклування складений зі слів та твердженнях позивача, не містить переконливих та достатніх доводів щодо самостійного виховання та утримання батьком малолітнього сина без участі матері. 
Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції погоджується з таких підстав.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Згідно з положеннями частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11.09.2024 у справі №201/5972/22.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, дослідивши обставини справи та надані сторонами докази, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Доводи апеляційної скарги правильність таких висновків не спростовують, оскільки не містять належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків і судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що остання свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.
Посилання позивача у доводах апеляційної скарги, що із вересня 2024 року відповідачка виїхала проживати за межі Диканської територіальної громади, залишивши малолітнього сина проживати разом із батьком, не спростовує правильність висновків районного суду, що викладене не впливає на обсяг прав матері та не звільняє її обов`язків щодо дитини. 
Надаючи оцінку заяві відповідачки про визнання нею позову, апеляційний суд виходить із того, що в суді апеляційної інстанції відповідачка заперечила факт визнання нею позову, тоді як сам по собі той факт, що за домовленістю сторін їх малолітній син проживає разом із позивачем, не є безумовною підставою для визнання його таким, що самостійно виховує та утримує сина. При цьому, за фактичних обставин цієї справи, задоволення такого позову не відповідатиме якнайкращим інтересам малолітньої дитини, які можуть перевищувати інтереси батьків, зокрема, позивача, який звернувся в суд із цим позов для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. 
Апеляційний суд також погоджується із оцінкою районним судом показів свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які є малоінформативними, а також показами свідка ОСОБА_3 , який є рідним братом позивача, а отже зацікавленою особою, чиї покази не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи. 
Доводи апеляційної скарги, що районний суд безпідставно не надав належної оцінки наданим ним доказам, зокрема, довідці ЦНАП Диканської селищної ради №658/09.1 від 07.02.2025 та довідку про склад сім`ї від 11.09.2024, якими підтверджено той факт, що із вересня 2024 року позивач удвох із малолітнім сином проживають за адресою: АДРЕСА_1 , колегія суддів відхиляє. Оскільки предметом спору є не факт спільного проживання, а факт одноосібного виховання та утримання дитини батьком, який не знайшов свого підтвердження. 
Натомість доводи апеляційної скарги обґрунтовані посиланням на висновок органу опіки та піклування щодо підтвердження факту проживання, самостійного виховання і утримання малолітнього сина, колегія суддів відхиляє, оскільки такий висновок має рекомендаційний характер. Водночас сам факт проживання дитини з батьком не підтверджує факту самостійного виховання ним дитини, а обставини встановлені комісією при його складання зводяться до обстеження умов проживання.
Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та є припущеннями. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Диканського районного суду Полтавської області від 26 червня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 23.01.2026.

Головуючий суддя         Л.І. Пилипчук
Судді           Ю.В. Дряниця
О.В. Чумак