номер провадження справи 9/158/25

ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.01.2026 Справа № 908/2639/25
м.Запоріжжя 

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРЕОБРАЖЕНСЬКЕ» 
до відповідача: Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації,
про стягнення 40 363 723,56 доларів США

Суддя Боєва О.С.

при секретарі судового засідання Непомнящій Н.П. 

За участю представників:
від позивача: Рощупкін С.В.;
від відповідача: не з`явився

СУТЬ СПОРУ:

До Господарського суду Запорізької області через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРЕОБРАЖЕНСЬКЕ» про стягнення з відповідача: Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації збитків, завданих внаслідок втрати біологічних активів (незавершеного сільськогосподарського виробництва рослинництва на земельних ділянках загальною площею 2244,6639 га) у розмірі 1 205 992 доларів США, що у гривневому еквіваленті складає 35 281 170,00 грн; збитків, завданих внаслідок втрати контролю над основними засобами та біологічними активами (незавершеним сільськогосподарським виробництвом рослинництва на земельних ділянках загальною площею 7161, 0069 га) у розмірі 19 912 731 доларів США 56 центів, що у гривневому еквіваленті складає 582 544 930,00 грн; упущеної вигоди від неможливості провадження господарської діяльності внаслідок втрати контролю над частиною єдиного майнового комплексу у розмірі 19 245 000,00 доларів США, що у гривневому еквіваленті складає 799 170 000,00 грн, всього - загальної суми 40 363 723,56 доларів США, що у гривневому еквіваленті складає 1 416 996 100,00 грн. 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу від 26.08.2025 здійснено автоматизований розподіл судової справи між суддями, присвоєно єдиний унікальний номер судової справи 908/2639/25 та визначено до розгляду судді Боєвій О.С.
Ухвалою суду від 01.09.2025 вищевказану позовну заяву на підставі ч. 1 ст. 174 ГПК України залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви. 
Ухвалою суду від 11.09.2025, після усунення позивачем недоліків, позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 908/2639/25, присвоєний номер провадження 9/158/25, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 09.10.2025. Ухвалою суду від 09.10.2025 підготовче засідання відкладено на 04.11.2025. Ухвалою суду від 04.11.2025 продовжено строк підготовчого провадження у справі № 908/2639/25 на тридцять днів, підготовче засідання відкладено на 02.12.2025. Ухвалою суду від 02.12.2025 закрито підготовче провадження у справі № 908/2639/25 та призначено справу до розгляду по суті на 11.12.2025. В судовому засіданні 11.12.2025 оголошено перерву до 12.01.2026, про що постановлено відповідну ухвалу.
У судовому засіданні 12.01.2026 справу розглянуто, оголошено вступну та резолютивну частини рішення. 
Представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги з підстав, що викладені у позовній заяві. В обґрунтування заявлених вимог, зокрема, зазначено, що з початком повномасштабного вторгнення російських військ на територію України позивач повністю втратив можливість здійснювати господарську діяльність у Генічеському районі Херсонської області, Василівському та Мелітопольському районах Запорізької області у зв`язку з тимчасовою окупацією цих територій, а також частково – у неокупованій частині Пологівського району Запорізької області у зв`язку з веденням активних бойових дій. Російська Федерація, як держава-агресор, вчинила дії, які позбавили позивача можливості здійснювати реалізацію свого права власності на майно, права на ведення господарської діяльності та одержання прибутку як на окупованій території, так і частково на території активних бойових дій, внаслідок чого позивачу завдано реальних збитків у вигляді втрати майна (основних засобів та біологічних активів) та збитків у вигляді упущеної вигоди (у зв`язку з неможливістю провадження господарської діяльності) на загальну суму 40363723,56 доларів США або 1 416 996 100, 00 грн, що підтверджується звітами про оцінку збитків. Зазначене стало підставою для звернення позивача з позовом до суду. Просив позов задовольнити. 
Відповідач в судові засідання не з`являвся, про причини неявки суду не повідомляв; своїм правом на подання відзиву не скористався, відзив на позов суду не подав. Заяви/клопотання з процесуальних питань від відповідача до суду не надходили. Про розгляд справи відповідач повідомлений належним чином.
Так, відповідно до ст. 365 Господарського процесуального кодексу України іноземні особи мають такі самі процесуальні права та обов`язки, що і громадяни України та юридичні особи, створені за законодавством України, крім винятків, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Частиною 1 статті 367 ГПК України передбачено: у разі якщо в процесі розгляду справи господарському суду необхідно, зокрема, вручити документи на території іншої держави, господарський суд може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
У зв`язку з Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», за зверненням Мін`юсту, Міністерство закордонних справ України повідомило депозитаріїв конвенцій Ради Європи, Гаазької конференції з міжнародного приватного права та ООН, а також сторони двосторонніх міжнародних договорів України про повномасштабну триваючу збройну агресією Росії проти України та неможливість у зв`язку з цим гарантувати у повному обсязі виконання українською стороною зобов`язань за відповідними міжнародними договорами та конвенціями на весь період воєнного стану.
Згідно з листом Міністерства юстиції України «Щодо забезпечення виконання міжнародних договорів України у період воєнного стану» № 25814/12.1.1/32-22 від 21.03.2022, з урахуванням норм звичаєвого права щодо припинення застосування міжнародних договорів державами у період військового конфлікту між ними, рекомендується не здійснювати будь-яке листування, що стосується співробітництва з установами Російської Федерації на підставі міжнародних договорів України з питань міжнародно-правових відносин та правового співробітництва у цивільних справах та у галузі міжнародного приватного права.
Міністерство юстиції України листом № 91935/114287-22-22/12.1.1 від 06.10.2022 щодо вручення судових документів резидентам Російської Федерації в порядку ст. 8 Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах 1965 року повідомило, що за інформацією МЗС України (лист № 71/14-500-77469 від 03.10.2022) 24.02.2022 розірвано дипломатичні відносини між Україною та Російською Федерацією у зв`язку з широкомасштабною збройною агресією останньої проти України. Функціонування закордонних дипломатичних установ України на території РФ та діяльність її дипломатичних установ на території України зупинено. Комунікація МЗС з органами влади РФ за посередництва третіх держав також не здійснюється.
01 грудня 2022 року прийнято Закон України № 2783-ІХ «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року», який набрав чинності 23.12.2022, яким передбачено: - зупинення у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь дії Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року №240/94-ВР, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року № 140/98-ВР; - вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР , та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року № 140/98-ВР.
Відповідно до Закону України «Про вихід з Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності» від 12 січня 2023 року
№ 2855-IX, який набрав чинності 05.02.2023, Верховна Рада України, керуючись положеннями статті 62 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, статті 24 Закону України «Про міжнародні договори України», постановила вийти з Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, вчиненої в м.Києві 20 березня 1992 року та ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 19 грудня 1992 року № 2889-XII.
Згідно з повідомленням, розміщеним 25.02.2022 на офіційному веб-сайті Акціонерного товариства «Укрпошта», у зв`язку з агресією з боку Росії та введенням воєнного стану, АТ «Укрпошта» припинила поштове співробітництво з поштою Росії та Білорусі; посилки та перекази в ці країни не приймаються.
За наведених обставин, відповідача про відкриття провадження у даній справі, а також про дати, час і місце судових засідань було повідомлено через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, шляхом розміщення текстів відповідних ухвал.
Згідно з ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. 
Відповідно до п. 1, п. 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.
Зі змісту ч. 9 ст. 165 ГПК України слідує, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. 
З огляду на викладене, суд дійшов до висновку про розгляд справи за відсутністю відповідача за наявними в ній матеріалами.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши позивача, суд

УСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ПРЕОБРАЖЕНСЬКЕ» (код ЄДРПОУ 30338510; позивач у даній справі) є юридичною особою, яка створена та зареєстрована відповідно до законодавства України (дата державної реєстрації 07.04.1999); місцезнаходження юридичної особи: 70545, Запорізька область, Оріхівський район, с.Червона Криниця, вул. Зоряна, буд. 1. 
Відповідно до Статуту та відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Товариство з обмеженою відповідальністю «ПРЕОБРАЖЕНСЬКЕ» є правонаступником, в т.ч., Товариства з обмеженою відповідальністю «НОВИЙ ЗАПОВІТ» (код ЄДРПОУ 30733132). 
В матеріалах справи міститься копія нотаріально засвідченого Передавального акту від 31.10.2023, в якому зафіксовано передачу (перехід) усіх прав та обов`язків, а також всіх активів та пасивів ТОВ «НОВИЙ ЗАПОВІТ» до правонаступника – ТОВ «ПРЕОБРАЖЕНСЬКЕ» згідно з наведеним у акті переліком. Додатком № 2 до вказаного акту є Перелік земельних ділянок, право оренди на які переходить від ТОВ «НОВИЙ ЗАПОВІТ» до ТОВ «ПРЕОБРАЖЕНСЬКЕ» (т.1, арк.с. 35(зворотний бік)- 40).
Зі змісту п.п. 5.1, 5.2 Статуту ТОВ «ПРЕОБРАЖЕНСЬКЕ» слідує, що метою діяльності Товариства є одержання прибутку від здійснення підприємницької (господарської) діяльності, шляхом здійснення виробництва продукції, торговельної, посередницької діяльності, виконання робіт і надання послуг. Предметом діяльності (видами діяльності) Товариства є, зокрема, але не виключно: сільське господарство (вирощування зернових культур, бобових культур і насіння олійних культур тощо). 
Як зазначив позивач у позовній заяві, господарська діяльність ТОВ «ПРЕОБРАЖЕНСЬКЕ» (до 24.02.2024) здійснювалась на території Запорізької області – у багатьох населених пунктах Запорізького, Пологівського (колишнього Оріхівського та Гуляйпільського), Василівського та Мелітопольського районів, а також на території населеного пункту Нижні Сірогози Генічеського району Херсонської області. З початком повномасштабного вторгнення російських військ на територію України позивач повністю втратив можливість здійснювати свою господарську діяльність у Генічеському районі Херсонської області, Василівському та Мелітопольському районах Запорізької області у зв`язку з тимчасовою окупацією цих територій, а також частково у неокупованій частині Пологівського (колишніх Оріхівському та Гуляйпільському) району Запорізької області у зв`язку з веденням активних бойових дій, внаслідок чого позивачу завдано реальних збитків у вигляді втрати майна (основних засобів та біологічних активів) та збитків у вигляді упущеної вигоди (у зв`язку з неможливістю провадження господарської діяльності).
В обґрунтування заявлених вимог та розміру заявлених до стягнення з відповідача збитків позивачем надані в матеріали справи (додані до позову) в копіях: 
1) Звіт № 1-11/05.1 про оцінку збитків, завданих ТОВ «ПРЕОБРАЖЕНСЬКЕ» (далі – Звіт-1), який складений та затверджений оцінювачем ФОП Жировим Андрієм Костянтиновичем (період складення Звіту: 20-22.06.2025) (т. 1, арк.с. 112-214), за висновком якого розмір реальних збитків (у вартісному виразі), завданих ТОВ «ПРЕОБРАЖЕНСЬКЕ» внаслідок втрати у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації біологічних активів (незавершене сільськогосподарське виробництво рослинництва на земельних ділянках загальною площею 2244,6639 га в кількості та складі згідно Додатку №1 до даного Звіту), що належать та обліковуються на балансі ТОВ «ПРЕОБРАЖЕНСЬКЕ»), з урахуванням округлення, станом на 05.03.2022 складає без врахування ПДВ: 1 205 992 (один мільйон двісті п`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто два) долари США або 35 281 170 (тридцять п`ять мільйонів двісті вісімдесят одна тисяча сто сімдесят) гривень;
2) Звіт № РЗ 1/17-10/24 про оцінку збитків, завданих ТОВ «ПРЕОБРАЖЕНСЬКЕ» (далі – Звіт-2), який складений та затверджений оцінювачем ФОП Жировим Андрієм Костянтиновичем (період складення Звіту: 17.10.2024-10.06.2025) (т. 3, арк.с. 47 – 230; т. 4, арк.с. 1-249; т. 5, арк.с. 1-85), за висновком якого розмір реальних збитків завданих ТОВ «ПРЕОБРАЖЕНСЬКЕ» внаслідок втрати контролю у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації над основними засобами та біологічними активами (незавершене сільськогосподарське виробництво рослинництва на земельних ділянках загальною площею 7161,0069 га по Відділенням: «Відділення № 1,2», «с. Корніївка Мелітопольського р-ну», «Нижньосірогозький р-н, Херсонської області», «с. Велика Білозерка Василівського р-ну»), що належать на праві власності та обліковуються на балансі ТОВ «ПРЕОБРАЖЕНСЬКЕ», з урахуванням округлення, станом на 28.02.2022 складає: 19 912 731,56 (дев`ятнадцять мільйонів дев`ятсот дванадцять тисяч сімсот тридцять один) долар США 56 центів або 582544930 (п`ятсот вісімдесят два мільйони п`ятсот сорок чотири тисячі дев`ятсот тридцять) гривень 00 копійок;
3) Звіт № УВ-16/05.1 про оцінку збитків (упущеної вигоди) ТОВ «ПРЕОБРАЖЕНСЬКЕ» (далі – Звіт-3), який складений та затверджений оцінювачем ФОП Жировим Андрієм Костянтиновичем (період складення Звіту: 16.10.2024-17.06.2025) (т. 2, арк.с. 1-244; т. 3, арк.с. 1-46), за висновком якого розмір упущеної вигоди ТОВ «ПРЕОБРАЖЕНСЬКЕ» від неможливості провадження господарської діяльності внаслідок втрати контролю над частиною єдиного майнового комплексу «ПРЕОБРАЖЕНСЬКЕ» у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, з урахуванням округлення, станом на 02.06.2025 складає: 19 245 000 (дев`ятнадцять мільйонів двісті сорок п`ять тисяч) доларів США або 799 170 000 (сімсот дев`яносто дев`ять мільйонів сто сімдесят тисяч) гривень.
Додатками до вищезазначених Звітів про оцінку збитків (реальних збитків та упущеної вигоди) є документи (в копіях), на підставі яких здійснювалась оцінка, зокрема:
- Додатки до Звіту № 1-11/05.1 про оцінку збитків (Звіт-1): Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 411208421 від 03.02.2025 (додаток 5 до Звіту; т. 1, арк.с. 180-193) про реєстрацію прав оренди ТОВ «НОВИЙ ЗАПОВІТ» на земельні ділянки (які, як зазначалось вище, були передані ТОВ «ПРЕОБРАЖЕНСЬКЕ», як правонаступнику вказаної юридичної особи, згідно з Додатком № 2 до Передавального акту від 31.10.2023); Наказ ТОВ «НОВИЙ ЗАПОВІТ» № 05/03/22-1 від 05.03.2022 «Про зупинення експлуатації земельних ресурсів в зоні активних бойових дій (ближче 7 км до лінії бойового зіткнення в напрямку м. Пологи) (Додаток 6 до Звіту; т. 1, арк.с. 194-195); Зведена характеристика земельних ресурсів, на яких знаходяться біологічні активи (незавершене виробництво рослинництва) та зведена таблиця виробничої вартості незавершеного сільськогосподарського виробництва на земельних ділянках загальною площею 2242,6639 га, що знаходиться на території м. Гуляйполе станом на 31.12.2021 (додатки 1 та 2 до Звіту; т. 1 арк.с. 144-158); 
- Додатки до Звіту № РЗ 1/17-10/24 про оцінку збитків (Звіт-2) та Додатки до Звіту №УВ-16/05.1 про оцінку збитків (упущеної вигоди) (Звіт-3): Баланси, звіти про фінансові результати ТОВ «ПРЕОБРАЖЕНСЬКЕ» за 2020 – 2024 роки (Додаток 1 до Звіту-2 – т. 3, арк.с. 131-151; Додаток 1 до Звіту-3 – т. 2, арк.с. 64-83); Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №411210255 від 03.02.2025 про реєстрацію прав власності ТОВ «ПРЕОБРАЖЕНСЬКЕ» на нерухоме майно (Додаток 2 до Звіту – т. 3, арк.с. 152-177; Додаток 2 до Звіту-3 – т. 2, арк.с. 84-109); свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів, власник – ТОВ «ПРЕОБРАЖЕНСЬКЕ» (Додаток 4 до Звіту-2 – т. 3, арк.с. 190-230; Додаток 4 до Звіту-3 – т. 2, арк.с. 122-163); виписка з балансу про облік «Будівель та споруд» станом на 01.01.2022, Технічна документація щодо «Будівель та споруд», які обліковуються на підприємстві та над якими було втрачено контроль, виписки з балансу про облік «Машин та обладнання», виписки з балансу про облік «Транспортних засобів», виписки з балансу про облік «Інструменти, прилади та інвентар (меблі)», довідка при придбання основних засобів в період з 01.01.2022 по 22.02.2022 (Додатки 5, 5а, 6-10 до Звіту-2 – т. 4, арк.с. 1-175; Додатки 5-10 до Звіту-3 – т. 2, арк.с. 164-176); Зведена таблиця виробничої собівартості незавершеного сільськогосподарського виробництва рослинництва на земельних ділянках загальною площею 7161,0069 га по Відділенням: «Відділення №№ 1,2», «с. Корніївка Мелітопольського р-ну», «Нижньосірогозький р-н Херсонської області», «с. Велика Білозірка Василівського р-ну» ТОВ «ПРЕОБРАЖЕНСЬКЕ» станом на дату зупинення експлуатації земельних ресурсів, Зведена характеристика земельних ресурсів ТОВ «ПРЕОБРАЖЕНСЬКЕ», на яких знаходяться біологічні активи (незавершене виробництво рослинництва)… та Дані щодо земельних ділянок, використання яких у господарській діяльності зупинено у зв`язку з тимчасовою окупацією (Додатки 11 та 12 до Звіту-2 – т. 4, арк.с. 176-249; т. 5, арк.с. 1-15; Додатки 11-12 до Звіту-3 – т. 2, арк.с. 177-244; т. 3, арк.с. 1-23); накази ТОВ «ПРЕОБРАЖЕНСЬКЕ» від 28.02.2022 № 28/02/22-2, № 28/02/22-1, №28/02/22-3 про зупинення діяльності підприємства на тимчасово окупованих територіях, про зупинення експлуатації земельних ресурсів на тимчасово окупованих територіях (Додатки 13-15 до Звіту-2 – т. 5, арк.с. 16-19; Додатки 13-15 до Звіту-3 – т. 3, арк.с. 24-27); Довідка по основним рядкам звіту про фінансові результати за 2020р. та 2021р. враховуючи втрачене майно підприємства, яке приносило доходи (за виключенням частки втраченого майна в 2022р. (Додаток 16 до Звіту-3 – т. 3, арк.с. 28-29). 
До Звітів також додані документи (в копіях) на підтвердження кваліфікації оцінювача Жирова Андрія Костянтиновича, які видані Фондом державного майна України: Свідоцтво про включення інформації про оцінювача до Державного реєстру оцінювачів та суб`єктів оціночної діяльності від 25.01.2014 № 98, Сертифікат суб`єкта оціночної діяльності № 35/2003 від 19.01.2023, Кваліфікаційні свідоцтва оцінювача, Посвідчення про підвищення кваліфікації оцінювача; Свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця Жирова А.К. 
Крім того, в матеріалах справи міститься копія постанови Запорізької обласної прокуратури від 27.05.2022 «Про визнання потерпілим». ТОВ «ПРЕОБРАЖЕНСЬКЕ» залучено як потерпілого у кримінальному провадженні №22022080000000020 від 28.02.2022, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.ч. 1,2 ст. 438 КК України за фактом здійснення, починаючи з 24.02.2022 представниками підрозділів збройних сил та інших військових формувань Російської Федерації заходів з військового захоплення та цільового ураження об`єктів цивільної інфраструктури у містах та селищах Запорізької області та міста Запоріжжя. 
Проаналізувавши фактичні обставини справи, оцінивши представлені докази, суд дійшов висновку про задоволення позову виходячи з наступного.
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Відповідними Указами Президента України строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався і триває до теперішнього часу. 
Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб (стаття 2 Закону).
Відповідно до підпункту 7 частини 1 статті 1-1 вказаного Закону, тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (тимчасово окупована територія) - це частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації Російської Федерації.
З положень ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» слідує, що для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається, зокрема: сухопутна територія тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, водні об`єкти або їх частини, що знаходяться на цих територіях; інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку.
Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 75 від 25 квітня 2022 року було затверджено Перелік територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні).
Постановою Кабінету Міністрів України від 06.12.2022 № 1364 «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», зокрема, установлено, що: перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією (далі - перелік), затверджується Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій за формою згідно з додатком за погодженням з Міністерством оборони з урахуванням пропозицій відповідних обласних, Київської міської військових адміністрацій.
До переліку включається тимчасово окупована Російською Федерацією територія України, визначена відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».
У переліку визначаються дата початку бойових дій та дата завершення бойових дій, дата виникнення можливості бойових дій та дата припинення можливості бойових дій, дата початку тимчасової окупації та дата звершення тимчасової окупації.
Території, для яких не визначена дата завершення бойових дій (дата припинення можливості бойових дій) або тимчасової окупації Російською Федерацією, вважаються такими, на яких ведуться бойові дії, або тимчасово окупованими Російською Федерацією.
Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309, на виконання вищезазначеної Постанови кабінету Міністрів України, був затверджений Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією (далі – Перелік № 309).
Відповідно до Переліку № 309 до тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України включено зокрема: територіальні громади Василівського району Запорізької області, в т.ч. Великобілозерська сільська територіальна громада, з 26.02.2022; усі територіальні громади Мелітопольського району Запорізької області з 24-26.02.2022; частково населені пункти територіальних громад Пологівського району Запорізької області, в т.ч. с. Дорожнянка Гуляйпільської міської територіальної громади – з 03.03.2022; Генічеський район Херсонської області – з 24.02.2022.
Також згідно з цим Переліком до територій на яких ведуться (велися) бойові дії (можливі/активні бойові дії) були включені в тому числі населені пункти Пологівського району Запорізької області (с. Новопавлівка, с. Новоандріївка Оріхівської міської територіальної громади, с. Преображенка, с. Васинівка, с. Єгорівка, с. Новоселівка, с.Омельник, с. Червона Криниця Преображенської сільської територіальної громади, с. Білогір`я, с. Мала Токмачка Малотокмачанської сільської територіальної громади; м.Гуляйполе, с. Зелене, смт. Залізничне, с. Святопетрівка, с. Чарівне Гуляйпільської міської територіальної громади), Таврійська сільська територіальна громада Запорізького району Запорізької області. 
Перелік, затверджений Наказом № 309, втратив чинність 20.03.2025 на підставі Наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 № 376 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11 березня 2025 року за № 380/43786. І згідно вказаного Переліку, затвердженого Наказом №376, дані щодо віднесення вищевказаних територій Запорізької та Херсонської областей до переліку тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України залишились незмінними та перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії (можливі/активні бойові дії) також включає згадані вище населені пункти територіальних громад Пологівського та Запорізького районів Запорізької області. 
Внаслідок зазначеного, як вказує позивач, через військову агресію Російської Федерації проти України ТОВ «ПРЕОБРАЖЕНСЬКЕ» позбавлено можливості здійснювати реалізацію свого права власності на майно, права на ведення господарської діяльності та одержання прибутку, як на тимчасово окупованих територіях, так і частково на територіях активних/можливих бойових дій, у зв`язку з чим позивачу завдано реальні збитки у вигляді втрати майна (основних засобів та біологічних активів) та збитків у вигляді упущеної вигоди у зв`язку з неможливістю провадження господарської діяльності.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Статтею 4 ГПК України встановлено право юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців, фізичних осіб, які не є підприємцями, на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених до юрисдикції господарського суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 цього Кодексу, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, необхідно зважати на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У п. 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. theUnited Kingdom, (22414/93) [1996] ЕСНR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява №38722/02).
З урахуванням наведеного, ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Права особи в суді повинні бути захищені таким способом, який реально відновить її порушені інтереси.
Згідно з ч. 1 ст. 3 ГПК України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Кодексу України з процедур банкрутства, Закону України «Про міжнародне приватне право», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. 
Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч.ч. 1, 2 ст. 11 ГПК України).
Відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно з частинами 5, 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
З положень ст.ст. 7, 365, 366 ГПК України слідує, що правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Іноземні особи мають такі самі процесуальні права та обов`язки, що і громадяни України та юридичні особи, створені за законодавством України, крім винятків, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Підсудність справ за участю іноземних осіб визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Статтею 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» зокрема визначено, що суди розглядають будь-які справи з іноземним елементом у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України (п. 3 частини 1). 
Відповідно до частини 1 статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі в справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову та звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.
Статтею 5 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про юрисдикційні імунітети держав та їх власності від 02.12.2004 встановлено, що держава користується імунітетом, щодо себе та своєї власності, від юрисдикції судів іншої держави з урахуванням положень цієї Конвенції.
У рішенні від 23.03.2010 у справі «Цудак проти Литви» (Cudak v Lithuania.) ЄСПЛ визнав існування звичаєвих норм у питаннях державного імунітету, переважання в міжнародній практиці теорії обмеженого імунітету держави, наголосивши на тому, що обмеження має переслідувати законну мету та бути пропорційним такій меті.
Відповідно до правового висновку, викладеного у Постанові Верховного Суду від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19 щодо судового імунітету Російської Федерації у справах про відшкодування шкоди, завданої державою-агресором, Верховний Суд дійшов висновку, що Російська Федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії.
Верховний Суд виходив із того, що названа країна-агресор діяла не у межах свого суверенного права на самооборону, навпаки віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, а тому безумовно надалі не користується у такій категорії справ своїм судовим імунітетом. Таким чином, починаючи з 2014 року, немає необхідності в направленні до посольства Російської Федерації в Україні запитів щодо згоди Російської Федерації бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням Російською Федерацією збройної агресії проти України й ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А з 24.02.2022 таке надсилання неможливе ще й з огляду на розірвання дипломатичних відносин України з Російською Федерацією.
У Постановах від 18.05.2022 у справах № 428/11673/19 та № 760/17232/20-ц Верховний Суд розширив правові висновки, згідно з якими підтримання юрисдикційного імунітету Російської Федерації позбавить позивача ефективного доступу до суду для захисту своїх прав, що є несумісним з положеннями пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У постановах Верховного Суду від 08.06.2022 у справі № 490/9551/19 та від 22.06.2022 у справі № 311/498/20, зокрема, вказано, що РФ діяла поза межами свого суверенного права на самооборону, навпаки віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, а тому безумовно надалі не користується в такій категорії справ своїм судовим імунітетом. 
Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.
У пункті 4 частини першої статті 2 Статуту ООН закріплено принцип, згідно з яким всі члени Організації Об`єднаних Націй утримуються у їх міжнародних відносинах від загрози силою чи її застосування як проти територіальної недоторканності чи політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним з Цілями Об`єднаних Націй.
Відповідно до ст. 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року, як акт агресії кваліфікується, зокрема, вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не носила, що є результатом такого вторгнення чи нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави чи її частини, а також бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави.
Резолюцією Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй A/RES/ES-11/1 від 02.03.2022 визнано акт агресії Російської Федерації проти України порушенням статуту ООН та звернено до Російської Федерації вимогу припинити збройну агресію проти України; негайно, повністю та безумовно вивести всі свої збройні сили з території України в межах її міжнародно-визнаних кордонів. 
Постановою Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року «Про Заяву Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії, вчинені Збройними силами Російської Федерації та її політичним і військовим керівництвом під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №210/4458/15-ц, від 30 січня 2020 року у справі 287/167/18-ц, ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 серпня 2017 року у справі № 761/9437/15-ц висловлено правову позицію про те, що факт збройної агресії Російської Федерації проти України встановленню в судовому порядку не потребує.
Відповідно до частини третьої статті 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Отже протиправність діяння держави Російська Федерація, як складового елементу факту збройної агресії Росії проти України, в розумінні частини третьої статті 75 ГПК України, є загальновідомим фактом. 
У частині 9 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприяє відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією.
Згідно зі ст. 1, ст. 3 Гаазької Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі 1907 року, договірні держави видають своїм сухопутним військам накази, які відповідають Положенню про закони і звичаї війни на суходолі. Воююча сторона, яка порушує норми зазначеного Положення, підлягає відповідальності у формі відшкодування збитків, якщо для цього є підстави. Вона є відповідальною за всі дії, вчинені особами, які входять до складу її збройних сил.
Таким чином, відповідно до наведених вище положень Цивільного кодексу України та вказаної Конвенції, за шкоду, спричинену порушенням законів і звичаїв війни, відповідальність несе воююча держава в цілому, незважаючи на те, який конкретно підрозділ її збройних сил заподіяв шкоду.
Враховуючи те, що предметом позову у цій справі є відшкодування збитків, завданих збройною агресією Росії проти України, місцем завдання шкоди є територія держави Україна, вчинення актів збройної агресії свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН, суд зазначає, що звернення позивача до українського суду є єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало б позбавлення такого права взагалі, тобто не забезпечувало б саму сутність такого права.
Подібні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 18.05.2022 у справі № 428/11673/19, від 18.05.2022 у справі № 760/17232/20-ц, від 12.10.2022 у справі №463/14365/21, від 12.10.2022 у справі № 463/14366/21.
Згідно з ч. 1 ст. 49 Закону України «Про міжнародне приватне право», права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.
З положень ч.ч. 1, 2, 6 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) слідує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
В силу приписів ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2)доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).
Збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин і що виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати. Збитки як правова категорія включають в себе й упущену (втрачену) вигоду (lucrum cessans), яка відрізняється від реальних збитків (damnum emergens) тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення. Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном (постанова Верховного суду від 11.11.2021 у справі № 910/7511/20).
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені статтею 1166 Цивільного кодексу України.
Відповідно до частини 1 та 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. 
Підставою цивільно-правової відповідальності за заподіяння шкоди є правопорушення, що включає складові елементи: шкоду, протиправність поведінки заподіювача шкоди, причинний зв`язок та вину особи, яка заподіяла шкоду. Для виникнення деліктних зобов`язань необхідний безпосередній причинний зв`язок між цими явищами, тобто протиправні дії повинні породжувати шкідливий результат. 
Отже з наведеного слідує, що відшкодування шкоди можливе за таких умов: 1)завдано шкоди особистим немайновим правам або майну фізичної або юридичної особи; 2) дії або бездіяльність, якими завдана шкода, є неправомірними; 3) причинний зв`язок між протиправними діями правопорушника і шкодою, яка виникла; 4) вина особи, яка завдала шкоду. При цьому, цивільне законодавство виходить з презумпції вини порушника (боржника), який, у свою чергу, має довести відсутність своєї вини у спричиненні збитків.
Статтею 1192 ЦК України передбачено: якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Статтею 42 Конституції України визначено, що кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.
Визначення поняття господарської діяльності, зокрема, наведено у п.п. 14.1.36 п. 14.1 ст.14 Податкового кодексу України. 
Так, господарська діяльність – це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Основу правового режиму майна суб`єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становить зокрема право власності. Господарська діяльність може здійснюватися також на основі інших речових прав (права володіння, права користування тощо), передбачених Цивільним кодексом України.
Європейський суд з прав людини при розгляді справ щодо порушення права власті дотримується позиції, що будь-яке обмеження чи позбавлення правомочностей власника є de fасto позбавленням права власності та відповідно порушенням ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Згідно зі ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
З положень ч. 1 ст. 177, ч.1 ст. 190, ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України слідує, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Майном, як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Об`єктами цивільних прав є речі, гроші, цінні папери, цифрові речі, майнові права, роботи та послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні та нематеріальні блага.
Під правомочністю володіння розуміється заснована на законі (тобто юридично забезпечена) можливість мати у себе дане майно, утримувати його в своєму господарстві, фактично володіти ним. Правомочність користування являє собою засновану на законі можливість експлуатації, господарського чи іншого використання майна шляхом вилучення з нього корисних властивостей, його споживання. Воно тісно пов`язане з правомочністю володіння, бо в більшості випадків можна користуватися майном, тільки фактично володіючи ним. Правомочність розпорядження означає аналогічну можливість визначення юридичної долі майна шляхом зміни його приналежності, стану або призначення. У своїй сукупності названі правомочності вичерпують всі надані власнику можливості.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).
Частиною 3 ст. 386 ЦК України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
З огляду на встановлені обставини, суд дійшов до висновку, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України позивач фактично позбавлений можливості доступу до свого майна, яке знаходиться на території населених пунктів Запорізької та Херсонської областей, та у зв`язку із цим правомочностей щодо вільного володіння, користування та розпорядження майном, що є незаконним втручанням у суб`єктивне право ТОВ «ПРЕОБРАЖЕНСЬКЕ» на мирне володіння своїм майном, в тому числі отримання прибутків від його використання, чим позивачу завдано майнової шкоди.
Отже матеріалами справи підтверджується причинно-наслідковий зв`язок між діями Російської Федерації та завданими позивачу збитками. 
Щодо вини, як складового елементу цивільного правопорушення, то цивільне законодавство виходить з презумпції вини порушника, який, у свою чергу, має довести відсутність своєї вини у спричиненні збитків. 
Правові засади здійснення оцінки майна визначені Законом України № 2658-III від 12.07.2001 «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» (далі – Закон).
У цьому Законі майном, яке може оцінюватися, вважаються об`єкти в матеріальній формі, будівлі та споруди (включаючи їх невід`ємні частини), об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості, машини, обладнання, транспортні засоби тощо; паї, цінні папери; нематеріальні активи, у тому числі об`єкти права інтелектуальної власності; цілісні майнові комплекси всіх форм власності.
Згідно з ч. 1 ст. 3 даного Закону, оцінка майна, майнових прав (далі - оцінка майна) – це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону (далі - нормативно-правові акти з оцінки майна), і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності.
Зі змісту статті 7 Закону слідує, що оцінка майна проводиться у випадках, встановлених законодавством України, міжнародними угодами, на підставі договору, а також на вимогу однієї з сторін угоди та за згодою сторін. Проведення оцінки майна є обов`язковим у випадках визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону, Методичне регулювання оцінки майна здійснюється у відповідних нормативно-правових актах з оцінки майна: положеннях (національних стандартах) оцінки майна, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, методиках та інших нормативно-правових актах, які розробляються з урахуванням вимог положень (національних стандартів) і затверджуються Кабінетом Міністрів України або Фондом державного майна України. 
Під час оцінки (визначення розміру) реальних збитків, завданих підприємствам, установам та організаціям, іншим суб`єктам господарювання всіх форм власності внаслідок втрати, руйнування або пошкодження їх майна у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації, а також оцінки (визначення розміру) упущеної вигоди від неможливості чи перешкод у провадженні господарської діяльності зазначеними суб`єктами господарювання застосовується Методика, яка затверджена спільним наказом Міністерства економіки України та Фонду державного майна від 08.10.2022 № 3904/1223 на виконання Порядку визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 року № 326 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 22 липня 2022 року №951).
В п.9 розділу І «Основні положення» Методики визначено, що за умовну грошову одиницю приймають долар США. Отриманий результат в еквіваленті умовної грошової одиниці переводять у гривневий еквівалент за курсом Національного банку України на дату оцінки.
Як зазначалось судом вище, на підтвердження заявленого до стягнення розміру збитків у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації позивачем надано в матеріали справи копії Звітів № 1-11/05.1, № РЗ 1/17-10/24 про оцінку збитків (реальних збитків), завданих ТОВ «ПРЕОБРАЖЕНСЬКЕ» та Звіту № УВ-16/05.1 про оцінку збитків (упущеної вигоди) ТОВ «ПРЕОБРАЖЕНСЬКЕ», складених оцінювачем Жировим Андрієм Костянтиновичем, якому Фондом державного майна України видано Свідоцтво про включення інформації про оцінювача до державного реєстру оцінювачів та суб`єктів оціночної діяльності від 25.01.2014 № 98 та який має відповідні Кваліфікаційні свідоцтва за відповідними напрямами оцінки майна (копії Свідоцтв містяться в матеріалах справи (додатки до Звітів)). Оцінка розміру збитків, як то слідує зі Звітів, проводилась оцінювачем, зокрема, на підставі вищенаведених нормативно-правових актів; мета оцінки: в т.ч., для подання заяв на компенсацію, позовів до судових інстанцій.
Згідно з висновками оцінювача в результаті проведеної оцінки:
- за Звітом № 1-11/05.1 розмір реальних збитків (у вартісному виразі) завданих ТОВ «ПРЕОБРАЖЕНСЬКЕ», станом на 05.03.2022, складає без врахування ПДВ: 1 205 992 доларів США або 35 281 170,00 грн; 
- за Звітом № РЗ 1/17-10/24 розмір реальних збитків завданих ТОВ «ПРЕОБРАЖЕНСЬКЕ», станом на 28.02.2022, складає: 19 912 731 доларів США 56 центів або 582 544 930,00 грн;
- за Звітом № УВ-16/05.1 розмір упущеної вигоди ТОВ «ПРЕОБРАЖЕНСЬКЕ» станом на 02.06.2025 складає: 19 245 000 доларів США або 799 170 000,00 грн. 
Загальний розмір збитків, який заявлений позивачем до стягнення з відповідача становить 40 363 723,56 доларів США.
Надаючи оцінку розміру збитків, суд дійшов висновку про їх доведення. Доказами, наданими позивачем, повністю підтверджуються викладені у позовній заяві обставини і при цьому правові підстави позову ґрунтуються на матеріальному законі, а обраний позивачем спосіб захисту його порушеного права передбачений законом і є ефективним.
На підставі викладеного, вимоги позивача про стягнення з держави Російська Федерація збитків (реальних збитків та упущеної вигоди) у вищезазначених розмірах, які документально підтверджені, є законними та обґрунтованими. 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом саме позивача. Тоді як встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц, від 20.06.2018 у справі №308/3162/15-ц, від 30.01.2019 у справі №552/6381/17, від 13.03.2019 у справі №757/39920/15-ц, від 01.04.2020 у справі №520/13067/17, від 05.05.2020 у справі №554/8004/16-ц).
Позивач визначив відповідачем державу Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації. 
Суд враховує, що відповідно до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого позивач зазначає порушником своїх прав.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06.11.2023 у справі № 910/5699/23 також наведений висновок про те, що у спорах про відшкодування шкоди, завданої державою/іноземною державою (органом державної влади, їх посадовою особою або службовою особою/органом державної влади, їх посадовою особою або службовою особою іноземної держави); відповідачем є відповідна держава як учасник цивільних правовідносин, як правило, в особі органу, якого позивач зазначає порушником своїх прав. Держава Україна, як і іноземна держава, бере участь у справі у спорах про відшкодування шкоди, завданої державою (іноземною державою) як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.
Отже, оскільки держава може виступати у правовідносини лише через свої компетентні органи, необхідним є чітко визначити який саме державний орган цієї країни уповноважений виконувати представницьку функцію в іноземних судах.
Таким чином Міністерство юстиції Російської Федерації є тим компетентним органом, який уповноважений здійснювати повноваження щодо представництва і захисту інтересів Російської Федерації, в т.ч. в межах цього спору.
Водночас зазначення Міністерства юстиції Російської Федерації чи будь-якого іншого державного органу Російської Федерації не впливає на правильність визначення відповідача у цій справі, оскільки таким належним відповідачем залишається країна-агресор – Російська Федерація. 
Отже позовні вимоги до Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації, яка є компетентним органом державної влади Російської Федерації та виконує від її імені відповідні функції, в тому числі з представництва інтересів РФ в судах, є обґрунтованими.
На підставі усього вищевикладеного, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог до держави Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації про стягнення на користь позивача збитків у загальному розмірі 40363723,56 доларів США.
Також позивач заявив про стягнення з відповідача суми 700 000,00 грн витрат на проведення експертної незалежної оцінки. 
Відповідно до п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України, відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, є однією із засад (принципів) господарського судочинства. 
З положень статті 123 ГПК України слідує, що судові витрати складаються з судового збору та витрат та пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в т.ч., витрати на професійну правничу допомогу, витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи, витрати пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки її до розгляду.
Метою впровадження принципу господарського судочинства щодо відшкодування судових витрат є, зокрема, забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді. Норми процесуального закону визначають загальний порядок розподілу судових витрат між сторонами у справі та іншими учасниками справи, що ґрунтується на принципі обов`язковості відшкодування судових витрат особи, на користь якої ухвалено судове рішення, за рахунок іншої особи, яка в цьому спорі виступає її опонентом.
При цьому, подані стороною докази на підтвердження понесених нею судових втрат підлягають оцінці як з точки зору відповідності цих дій вимогам законодавства (вимогам статей 123, 124, 126, 129 ГПК України), так і їх спрямованості на забезпечення права відшкодування судових витрат.
Згідно з ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.
На підтвердження факту здійснення витрат на проведення оцінки та їх розміру позивачем надано в матеріали справи наступні документи (у копіях):
1) Договір № РЗ 1/17-10/24 на надання послуг з проведення оцінки майна від 17.10.2024, укладений між ТОВ «ПРЕОБРАЖЕНСЬКЕ» та Суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою - підприємцем Жировим Андрієм Костянтиновичем щодо надання послуг з проведення оцінки майна та визначення розміру реальних збитків, завданих Товариству внаслідок втрати у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації основних засобів, ТМЦ, незавершеного виробництва, що належать та обліковуються на балансі ТОВ «ПРЕОБРАЖЕНСЬКЕ»; загальна вартість послуг – 500 000,00 грн;
- рахунки-фактури на оплату послуг за Договором № РЗ 1/17-10/24 від 17.10.2024: від 17.10.2024 на суму 150 000,00 грн та від 01.07.2025 на суму 350 000,00 грн; 
- Акт виконаних робіт від 23.06.2025 за Договором № РЗ 1/17-10/24 від 17.10.2024 на суму 500000,00 грн; 
- платіжні інструкції № 1090 від 08.07.2025 на суму 60 000,00 грн, № 1161 від 18.07.2025 на суму 100 000,00 грн, № 1194 від 28.07.2025 на суму 190 000,00 грн, № 2408 від 28.10.2024 на суму 150 000,00 грн; всього – на загальну суму 500 000,00 грн; 
2) Договір № ВВ-1/16-10/24 на надання послуг з проведення оцінки від 16.10.2024, укладений між ТОВ «ПРЕОБРАЖЕНСЬКЕ» та Суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою - підприємцем Жировим Андрієм Костянтиновичем щодо надання послуг з проведення розрахунків по визначенню величини упущеної вигоди Товариства у зв`язку із втратою майна, що належить та обліковується на балансі ТОВ «ПРЕОБРАЖЕНСЬКЕ», внаслідок збройної агресії Російської Федерації; загальна вартість послуг - 200 000,00 грн;
- рахунки-фактури на оплату послуг за Договором № ВВ-1/16-10/24 від 16.10.2024: від 16.10.2024 на суму 60 000,00 грн та від 01.07.2025 на суму 140 000,00 грн; 
- Акт виконаних робіт від 18.06.2025 за Договором № ВВ-1/16-10/24 від 16.10.2024 на суму 200 000,00 грн; 
- платіжні інструкції № 2407 від 28.10.2024 на суму 60 000,00 грн, № 1089 від 08.07.2025 на суму 140 000,00 грн; всього – на загальну суму 200 000,00 грн. 
Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.11.2023 у справі № 712/4126/22, не вбачається будь-яких перешкод для відшкодування стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, витрат на складення експертного висновку, підготовленого та отриманого на замовлення сторони у справі до відкриття провадження в такій справі, за умови, якщо він відповідає вимогам статей 101 КАС України, 98 ГПК України, 102 ЦПК України, безпосередньо пов`язаний з розглядом справи та якщо суд врахував цей висновок експерта як доказ (п. 169 постанови).
Вищезазначені документи (письмові докази) визнані судом належними та допустимими доказами, які підтверджують понесені позивачем витрати на проведення експертної незалежної оцінки, і які пов`язані з розглядом даної справи. 
На підставі вищевикладеного, приймаючи до уваги реальність та необхідність таких витрат у справі № 908/2639/25, суд дійшов до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача здійснених позивачем судових витрат на проведення експертної незалежної оцінки у заявленому розмірі. 
Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.
З наведеного слідує, що за подання позовної заяви у даній справі позивач звільнений від сплати судового збору. 
Відповідно до ч. 2 ст. 129 ГПК України судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.
Згідно з підпунктом 1 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру встановлюється у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
З положень частини 1 статті 6 Закону України «Про судовий збір» слідує, що за подання позовів, ціна яких визначається в іноземній валюті, судовий збір сплачується у гривнях з урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України на день сплати.
Відтак, оскільки позивач від сплати судового збору за розгляд даного спору (подання позову) звільнений, тому у відповідності до положень ч. 2 ст. 129 ГПК України з відповідача - держави Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації підлягає стягненню в дохід Державного бюджету України судовий збір у розмірі 1059800,00 грн.
Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити. 
Стягнути з держави Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації (119991, Російська Федерація, м. Москва, вул. Житня, буд. 14, будівля 1; код 7707211418) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРЕОБРАЖЕНСЬКЕ», код ЄДРПОУ 30338510 (70545, Запорізька область, Оріхівський район, с. Червона Криниця, вул. Зоряна, буд. 1): 
- збитки, завдані внаслідок втрати біологічних активів (незавершеного сільськогосподарського виробництва рослинництва на земельних ділянках загальною площею 2244,6639 га) у розмірі 1 205 992 доларів США, що у гривневому еквіваленті складає 35 281 170,00 грн; 
- збитки, завдані внаслідок втрати контролю над основними засобами та біологічними активами (незавершеним сільськогосподарським виробництвом рослинництва на земельних ділянках загальною площею 7161, 0069 га) у розмірі 19 912 731 доларів США 56 центів, що у гривневому еквіваленті складає 582 544 930,00 грн; 
- упущену вигоду від неможливості провадження господарської діяльності внаслідок втрати контролю над частиною єдиного майнового комплексу у розмірі 19 245 000,00 доларів США, що у гривневому еквіваленті складає 799 170 000,00 грн.

Стягнути з держави Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації (119991, Російська Федерація, м. Москва, вул. Житня, буд. 14, будівля 1; код 7707211418) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРЕОБРАЖЕНСЬКЕ», код ЄДРПОУ 30338510 (70545, Запорізька область, Оріхівський район, с.Червона Криниця, вул. Зоряна, буд. 1) суму 700 000 грн 00 коп. витрат на проведення експертної незалежної оцінки. 
Стягнути з держави Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації (119991, Російська Федерація, м. Москва, вул. Житня, буд. 14, будівля 1; код 7707211418) в дохід Державного бюджету України суму 1 059 800 грн 00 коп. судового збору. 
Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено та підписано 30.01.2026. 
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Рішення суду може бути оскаржено впродовж двадцяти днів з дня складення повного судового рішення у порядку, встановленому ст. 257 Господарського процесуального кодексу України. 

Суддя О.С. Боєва