П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2026 року м. Київ

Справа № 756/5508/25
Провадження: № 22-ц/824/3859/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Верланова С. М., Нежури В. А., 
секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 вересня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Діденка Є. В.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно,

в с т а н о в и в:

В квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 06.07.2023 року ОСОБА_2 , який є рідним дідусем доньки позивачки     ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , на спогад про свого загиблого сина, Героя України,  ОСОБА_4 , який загинув на « ОСОБА_5 » під час виконання військового обов`язку, подарував дитині частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Квартира складається з однієї житлової кімнати, вартість складає 900500 грн. Вона, позивачка, разом із дочкою проживають у квартирі, сплачують комунальні платежі, проводять ремонт. Інший співвласник квартири, ОСОБА_6 помер, а спадкоємиця, матір померлого, не встигла оформити спадщину і теж померла. На даний час, у зв`язку із тривалим користуванням квартирою, виникла необхідність визнати право власності на частину квартири, яка належала ОСОБА_6 . Після дарування квартири, донька, ОСОБА_3 , втратила право на безоплатне отримання житла від держави у зв`язку із загибеллю її батька, тому виникла необхідістьзвернення до судуіз вказаним позовом.
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22 вересня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1  подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, судове рішення просила скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що судом не було належним чином враховано, що скаржниця та її неповнолітня донька з 2021 року відкрито, добросовісно та безперервно володіють квартирою, користуються нею як єдиним місцем проживання, сплачують усі комунальні платежі та здійснюють її утримання, при цьому будь-які заперечення з боку інших осіб відсутні.
Суд безпідставно пов`язав початок перебігу строку набувальної давності виключно з моментом смерті співвласника, не врахувавши фактичні обставини володіння майном, а також не взяв до уваги, що відповідач не заперечував проти переходу права власності до сім`ї позивачки по суті заявлених вимог, посилаючись лише на формальні підстави.
Крім того, судом не було дотримано принципу верховенства права та справедливого балансу, оскільки спірна квартира є єдиним житлом неповнолітньої дитини - члена сім`ї загиблого військовослужбовця, а відмова у визнанні права власності за таких обставин становить непропорційне втручання у право на мирне володіння майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 19 листопада 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
У відзиві на апеляційну скаргу представник Київської міської ради Світлана Малуєва просила ухвалити судове рішення відповідно до норм чинного законодавства, тобто, покладалася на розсуд суду, крім того, розгляд справи просила здійснювати за відсутності представника КМР.
В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.
Представник КМР в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог частини 2 статті 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за відсутності представника відповідача.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Вислухавши пояснення ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивачка є матір?ю малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Батьком дитини є ОСОБА_4 .
ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Маріуполь Донецької області.
Указом Президента України від 17.05.2022 року № 343, ОСОБА_4 нагороджено орденом «За мужність» ІІІ ступеня посмертно.
ОСОБА_3 згідно з п. 1 ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», має статус члена сім?ї загиблого ветерана війни.
06.07.2023 року між ОСОБА_2 , який є дідом обдаровуваної, і ОСОБА_1 , яка діяла в інтересах дочки, ОСОБА_3 , укладено договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримала в дарунок частину однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
13.04.1999 року видано свідоцтво про право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 в рівних долях на ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .
ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_6 .
ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_7 . 
Листом ГУ Національної гвардії України від 13.03.2024 року позивачку повідомлено, що ОСОБА_4 не значиться у списках військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 , узятих на облік за місцем служби для одержання житлової площі. Членів родини загиблого ОСОБА_4 , нагородженого орденом «За мужність» ІІІ ступеня (посмертно), немає можливості забезпечити житловою площею у рамках ініціативи Президента України із забезпечення житлом українських захисників, яким присвоєно звання Героя України, та членам сімей загиблих Героїв. Водночас, наявні відомості про розірвання шлюбу між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 на підставі судового рішення від 24.12.2021 року та про часткове право власності ОСОБА_3 на частику квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з наданою роздруківкою, позивач сплачує комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_1 .
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено наявності передбачених законом підстав для набуття права власності на частку спірної квартири, зокрема, в матеріалах справи відсутні докази добросовісного, відкритого та безперервного володіння нерухомим майном протягом строку, необхідного для застосування набувальної давності, а також не надано доказів відсутності спадкоємців після смерті попереднього співвласника. Суд дійшов висновку, що самі по собі факти проживання у квартирі, сплати комунальних платежів та утримання житла не є достатніми правовими підставами для виникнення права власності, а норми законодавства про соціальний захист членів сімей загиблих військовослужбовців не передбачають автоматичного переходу права власності на спірне нерухоме майно.
Перевіряючи такі висновки суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до положень ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно зі ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до частин 1-3 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до частин першої, четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном -протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Частиною 1 ст. 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Згідно зі ст.ст. 1216, 1268 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Колегія суддів бере до уваги, що малолітня ОСОБА_3 відповідно до пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» має статус члена сім`ї загиблого ветерана війни, а її батько загинув під час виконання військового обов`язку, захищаючи територіальну цілісність і незалежність України. Ці обставини є безспірними, підтверджені належними доказами та не заперечуються учасниками справи.
Водночас колегія суддів звертає увагу, що відповідно до засад правопорядку, встановлених Конституцією України та цивільним законодавством, право власності на нерухоме майно може бути набуте виключно на підставах і в порядку, прямо передбачених законом. Соціальний статус особи, у тому числі статус члена сім`ї загиблого військовослужбовця, сам по собі не є цивільно-правовою підставою для виникнення чи переходу права власності на конкретне нерухоме майно.
Положення Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» спрямовані на забезпечення соціальних гарантій та пільг відповідній категорії осіб, однак не містять норм, які передбачають автоматичне набуття права власності на житло або частку у ньому поза межами механізмів, визначених Цивільним кодексом України.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо можливості набуття права власності за набувальною давністю, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що для застосування статті 344 ЦК України необхідною є сукупність умов, а саме добросовісне, відкрите та безперервне володіння нерухомим майном протягом не менше десяти років. Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів, які б підтверджували наявність такого володіння саме протягом установленого законом строку.
Факти проживання у квартирі, сплати комунальних платежів та здійснення її утримання, на які посилається позивачка, самі по собі не свідчать про набуття права власності, оскільки не замінюють обов`язкових умов набувальної давності та не підтверджують виникнення у особи речового права на чуже майно.
Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в матеріалах справи відсутні докази відсутності спадкоємців після смерті ОСОБА_6 або докази неприйняття спадщини у встановленому законом порядку. Сам по собі факт неоформлення спадкових прав не означає припинення спадкових правовідносин та не є підставою для переходу права власності до інших осіб поза процедурою спадкування.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, надав належну оцінку доказам у їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин та незгоди з правовими висновками суду, однак не спростовують правильності застосування норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
За наведених підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням вимог закону, є законним та обґрунтованим, а тому підстав для його скасування або зміни не вбачається.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Повне судове рішення складено 23 січня 2026 року.

Головуючий Т. О. Невідома
Судді С. М. Верланов
В. А. Нежура