Справа № 638/18911/25
Провадження № 2/638/7868/25

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
(З А О Ч Н Е)

06 січня 2026 року          м. Харків
Шевченківський районний суд м. Харкова у складі головуючого судді Малахової О. В., за участю секретаря судового засідання Дрозденко У.С., розглянувши позовну заяву  ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «ХАРКІВСЬКИЙ ОБЛАВТОДОР» ВІДКРИТОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ДЕРЖАВНА АКЦІОНЕРНА КОМПАНІЯ «АВТОМОБІЛЬНІ ДОРОГИ УКРАЇНИ», третя особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: філія «ХАРКІВСЬКИЙ РАЙАВТОДОР» ДОЧІРНЬОГО ПІДПРИЄМСТВА «ХАРКІВСЬКИЙ ОБЛАВТОДОР» ВІДКРИТОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ДЕРЖАВНА АКЦІОНЕРНА КОМПАНІЯ «АВТОМОБІЛЬНІ ДОРОГИ УКРАЇНИ» про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся з позовом до Дочірнього підприємства «ХАРКІВСЬКИЙ ОБЛАВТОДОР» ВІДКРИТОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ДЕРЖАВНА АКЦІОНЕРНА КОМПАНІЯ «АВТОМОБІЛЬНІ ДОРОГИ УКРАЇНИ» (далі – Відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 129063,21 грн, а саме: заборгованість по заробітній платі в розмірі 29793,18 грн, компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 29847,87 грн, середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку з Позивачем за період з 15.04.2025 по 25.09.2025 в розмірі 69422,16 грн, а також просить стягнути моральну шкоду у розмірі 15000,00 грн, судові витрати просить покласти на Відповідача. В якості правових підстав позову зазначає норми статей 221, 232, 233, 237-1 Кодексу законів про працю України.
Ухвалою від 07.10.2025 відкрито загальне позовне провадження.
Відповідач відзив на позов не надав, причини неявки не повідомив.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні Відповідача, письмові пояснення по суті заявлених позовних вимог не надав.
Ухвалою від 28.11.2025 закрито підготовче провадження.
У судове засідання учасники не з`явилися. Представник Позивача надав заяву, у якій просить розглянути справу без участі Позивача та його представника, позов підтримує, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
06.01.2025 суд ухвалив провести заочний розгляд справи.
Суд, розглянувши матеріали справи, встановив що 02.04.2018 ОСОБА_1 прийнятий на роботу до Філії «Золочівський райавтодор» «Харківський облавтодор» ВАТ «ДАК» «Автомобільні дороги України» на посаду тракториста-машиніста, що підтверджується записом №34 в трудовій книжці. 
06.06.2023 ОСОБА_1 прийнятий у зв`язку з переведенням до дорожньо-ремонтного пункту №4 (ДРП-4) Філія «Харківський райавтодор» «Харківський облавтодор» ВАТ «ДАК» «Автомобільні дороги України» трактористом 4-го розряду дорожньо-ремонтного пункту N?4 (ДРП-4), що вбачається із запису №37 в трудовій книжці.
15.04.2025 ОСОБА_1 звільнений за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України про що внесено запис №38 від 15.04.2025 до трудової книжки та зазначений факт підтверджуються копією трудової книжки.
З копії наказу від 15.04.2025 №24-ВК «Про звільнення ОСОБА_1 », вбачається вказівка бухгалтерії провести виплату ОСОБА_1 виплати компенсації за невикористану відпустку за 86 календарних днів.
Позивач стверджує, що Відповідач має заборгованість по заробітній платі в розмірі 29793,18 грн, а також має сплатити компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 29847,87 грн та середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку з Позивачем за період з 15.04.2025 по 25.09.2025 в розмірі 69422,16 грн.
Згідно з частиною третьою статті 95 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх утворила, і діють на підставі затвердженого нею положення або на іншій підставі, передбаченій законодавством іноземної держави, відповідно до якого утворено юридичну особу, відокремленими підрозділами якої є такі філії та представництва.
Частиною першою статті 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Статтею 94 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), яка кореспондується зі статтею 1 ЗУ «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 вказано, що під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Відповідно до статей 77-80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина перша-третя статті 89 ЦПК України).
У відповідь на запит адвоката ФІЛІЯ «ХАРКІВСЬКИЙ РАЙАВТОДОР» ДОЧІРНЬОГО ПІДПРИЄМСТВА «ХАРКІВСЬКИЙ ОБЛАВТОДОР» ВІДКРИТОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ДЕРЖАВНА АКЦІОНЕРНА КОМПАНІЯ «АВТОМОБІЛЬНІ ДОРОГИ УКРАЇНИ» надала відповідь №631 від 15.09.2025 про те, що протягом 2024 та 2025 років мали місце факти несвоєчасної виплати заробітної плати ОСОБА_1 . 
З вказаної відповіді не заперечується наявність заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористані дні відпустки перед ОСОБА_1 .
Згідно з бухгалтерською довідкою ФІЛІЇ «ХАРКІВСЬКИЙ РАЙАВТОДОР» ДОЧІРНЬОГО ПІДПРИЄМСТВА «ХАРКІВСЬКИЙ ОБЛАВТОДОР» ВІДКРИТОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ДЕРЖАВНА АКЦІОНЕРНА КОМПАНІЯ «АВТОМОБІЛЬНІ ДОРОГИ УКРАЇНИ» наданою у відповідь на запит адвоката Пантелея В.В. заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 складає 29793,18 грн.
Оскільки заробітна плата у розмірі 29793,18 грн Відповідачем в добровільному порядку Позивачу не сплачена, доказів, які б спростовували наявність заборгованості не надано, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вказаної позовної вимоги.
На підставі розрахункових листів ОСОБА_1 за період з червня 2023 року по грудень 2023 року та з березня 2024 року по серпень 2025 року, довідки про розрахунок компенсації за невикористану відпустку ОСОБА_1 , витягів з табелю обліку використання робочого часу за період з червня 2023 року по грудень 2023 року та з березня 2024 року по квітень 2025 року взято всі відомості для розрахунку.
З розрахунку компенсації за невикористану відпустку за 2023 рік, вбачається, що представник Позивача не врахував, що у червні 2023 року Позивач працював та отримував заробітну плату, що підтверджується табелем обліку використання робочого часу за червень 2023 та розрахунковим листом заробітної плати за червень 2023 року, що впливає на збільшення розміру компенсації за невикористану відпустку за 2023 рік.
Позивач не скористався правом збільшення розміру позовних вимог до закінчення підготовчого засідання відповідно до пункту 2 частини другої статті 49 ЦПК України розпорядившись правами на власний розсуд.
Разом з цим, суд дотримуючись принципу змагальності сторін, враховує розрахунок наданий представником Позивача щодо розміру компенсації за невикористану відпустку за 2023 рік, згідно з яким розмір такої компенсації становить 22453,75 грн.
З розрахунку вбачається, що для визначення розміру компенсації за невикористану відпустку за 2023 рік розраховується середня заробітна плата за період з липня 2023 року по грудень 2023 року. Компенсація за невикористану відпустку вираховується за 2023 рік враховуючи 184 (календарні дні) – 24 (неробочі дні згідно з табелем обліку використання робочого часу) = 160 календарних днів, а отже компенсація за невикористану відпустку складає 22453,75 грн як 55 (днів невикористаної відпустки) х 408,25 грн середньої заробітної плати за 2023 рік, яка в свою чергу визначена як заробітна плата 65319,26 грн за липень 2023-грудень 2023 з урахуванням податку та інших обов`язкових платежів : 160 календарних днів.
15.04.2025 Позивача було звільнено із займаної посади. Відповідно до табелю обліку використання робочого часу, ОСОБА_1 в квітні 2025 року не працював. Отже, компенсація за невикористану відпустку вираховується за 2024-2025 рік з огляду на кількість відпрацьованих днів, а саме: 365 (календарні дні) – 210 (днів неробочі дні) = 155 (днів), де 36970,01 (сума заробітної плати за 2024-2025 рік) : 155 (відпрацьованих днів) становить 238,52 грн, позаяк компенсація за не використану за 2024-2025 рік складає 7394,12 грн (238,52 грн х 31 день невикористаної відпустки).
Отже, суд встановив, що з Відповідача підлягає стягненню на користь Позивача компенсація за невикористану відпустку за 2023 та 2024-2025 роки у загальному розмірі 29847,87 грн, у зв`язку з чим така вимога підлягає задоволенню.
Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Позивач стверджує, що підлягає стягнення з Відповідача 69422,16 грн середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку за період з 15.04.2025 по 25.09.2025 день звернення до суду з позовом та надав розрахунок середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку за період з 15.04.2025 по 25.09.2025.
Вирішуючи питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд з урахуванням конкретних обставин цієї справи, керується таким.
Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв.
Згідно з правовим висновком викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23 обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати. Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
Критерії оцінки розумності, справедливості та пропорційності сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Визначаючи розмір вимог Позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд враховує, що за розрахунком представника Позивача середній заробіток ОСОБА_1 за час затримки розрахунку становить 69422,16 грн, що значно перевищує заборгованість Відповідача по виплаті невиплаченої заробітної плати, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості складає 140 днів, а також враховує, дії ОСОБА_1 , як працівника, який в день звільнення не працював та не надав доказів звернення до Відповідача з вимогою згідно з частиною першої статті 116 КЗпП України про стягнення відповідних сум.
З метою дотримання критеріїв справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого ОСОБА_2 та його колишнього роботодавця, який допустив порушення трудового законодавства, суд дійшов висновку, що обставини справи дають підстави для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з 69422,16 грн до 29793,18 грн, тобто до розміру заборгованості по заробітній платі. Такий підхід забезпечить справедливий баланс інтересів Сторін: захист права Позивача на повний розрахунок та належну компенсацію, водночас не допускає понесення Відповідачем несправедливих та непропорційних майнових втрат. 
Таким чином, суд відмовляє в позові частково щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає керується таким.
Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
У постанові Верховного Суду від 17 листопада 2023 року у справі № 326/789/21 (провадження № 61-4995св23) зазначено, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин, то висновок суду касаційної інстанції, викладений у судових рішеннях у справі, яка переглядається, є законним і обґрунтованим. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24 січня 2024 року у праві № 755/3443/21 (провадження № 61-11295св23).
Позивач також просить стягнути грошову компенсацію моральної шкоди у розмірі 15000,00 грн, у зв`язку з тим, що внаслідок затримки остаточного розрахунку при звільненні йому було завдано моральних страждань.
Моральні страждання Позивач обґрунтовує тим, що внаслідок невиплати сумлінно зароблених коштів, останнього опанувало відчуття розчарування, апатії, тривоги, страх за своє емоційне здоров`я. Все бачилося в похмурому світлі, майбутні плани здавалися нездійсненними, оскільки Позивач знав, що він заробив більше ста тисяч гривень, які він міг би витратити на особисті потреби, проте не може цього зробити, оскільки Відповідач ухилявся виплатити Позивачу зазначені кошти. Також у Позивача порушився сон, виникла стійка втома, стурбованість, що Відповідач так і не виплатить йому свої сумлінно зароблені кошти, що в цілому призвело до поганого самопочуття, так як не міг забезпечити себе нормальним харчуванням. Позивач усвідомлював, що через невиплату Відповідачем належних йому коштів протягом значного періоду часу, він не може дозволити собі додаткові витрати або вимушений шукати інші шляхи для забезпечення свого існування та своєї сім`ї. Позивач перебував в скрутному становищі, що стало підставою сильних емоційних переживань.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку про те, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Враховуючи вищенаведене, фактичні обставини справи, а також характер, глибину і тривалість душевних страждань Позивача, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає за доцільне визначити розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню Позивачу, в сумі 4000,00 грн, в іншій частині в сумі 11000,00 грн.
Судові витрати, у відповідності до частини першої статті 141 ЦПК, покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Позивач, звертаючись до суду, сплатив судовий збір у розмірі 2501,83 грн, що підтверджується копіями платіжної інструкції від 03.10.2025 на суму 1211,20 грн та на суму 1290,63 грн.
Оскільки суд дійшов висновку про відмову у позові частково, з Відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог на користь Позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 1811,18 грн.
Крім зазначеного, Позивач просить стягнути з Відповідача на свою користь витрати на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 15000,00 грн.
За змістом статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися, як це закріплено положеннями частини третьої статті 141 ЦПК України.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Такої правової позиції щодо застосування норм права дотримується Верховний Суд у постанові від 23 січня 2019 року у справі №552/2145/16-ц.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час, що унормовано вимогами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».
При визначенні суми відшкодування виходить з критерію реальності та необхідності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Оцінюючи надані Позивачем докази для підтвердження обсягів понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд враховує, що надані Позивачу послуги професійної правничої допомоги, зазначені в акті від 08.112025, не відповідають принципу реальності (дійсності) та необхідності, з огляду на таке.
Зокрема, така послуга як «Вивчення документів та інформації щодо обставин виникнення підстав для звернення із позовом […]», тривалість 2 години, тобто 120 хвилин, не є самостійною послугою професійної правничої допомоги, а є складовою іншої послуги, а саме «Підготовка позовної заяви […]», оскільки одним з етапів підготовки позовної заяви є саме ґрунтовне вивчення адвокатом наявних у позивача матеріалів, встановлення змісту спірних правовідносин, предмету та підстав позову, визначення ефективного способу захисту. Таким чином, зазначені послуги, тривалістю 120 хв. не відповідають критерію реальності та необхідності, а тому їх вартість не підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача.
Крім того, визначена актом від 08.11.2025 послуга «Підготовка заяви про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу по справі №638/18911/25», тривалістю 30 хвилин, є фактично заявою про подання доказів щодо витрат, які понесені стороною у зв`язку з необхідністю відшкодування правової допомоги, а тому витрати на підготовку такої заяви не підлягають відшкодуванню. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.02.2024 у справі № 910/9714/22.
Суд, визначаючи розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають відшкодуванню, враховує обсяг наданих послуг адвокатом Пантелеєм В.В., складність справи, а також враховує, що у провадженні адвоката перебувають аналогічні справи за такими ж позовами до Дочірнього підприємства «ХАРКІВСЬКИЙ ОБЛАВТОДОР» ВІДКРИТОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ДЕРЖАВНА АКЦІОНЕРНА КОМПАНІЯ «АВТОМОБІЛЬНІ ДОРОГИ УКРАЇНИ», тобто процесуальні документи у таких справах є типовими. 
Оскільки суд відмовляє у позові частково та разом з цим, враховуючи принципи співмірності, розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, дійшов висновку про стягнення з Відповідача на користь Позивача у рахунок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн.
На підставі викладеного та керуючись статтями 10, 12, 13, 76, 81, 141, 258, 259, 263-265, 273-274, 279, 354 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ:
У позові відмовити частково.
Стягнути з Дочірнього підприємства «Харківський облавтодор» ВАТ «ДАК» «Автомобільні дороги України» (місцезнаходження: 61202, м. Харків, вул. Ахсарова, 2; код ЄДРПОУ 31941174) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) заборгованість по заробітній платі в розмірі 29793,18 грн.
Стягнути з Дочірнього підприємства «Харківський облавтодор» ВАТ «ДАК» «Автомобільні дороги України» (місцезнаходження: 61202, м. Харків, вул. Ахсарова, 2; код ЄДРПОУ 31941174) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 29847,87 грн.
Стягнути з Дочірнього підприємства «Харківський облавтодор» ВАТ «ДАК» «Автомобільні дороги України» (місцезнаходження: 61202, м. Харків, вул. Ахсарова, 2; код ЄДРПОУ 31941174) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку за період з 15.4.2025 по 26.09.2025 в розмірі 29793,18 грн.
Стягнути з Дочірнього підприємства «Харківський облавтодор» ВАТ «ДАК» «Автомобільні дороги України» (місцезнаходження: 61202, м. Харків, вул. Ахсарова, 2; код ЄДРПОУ 31941174) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) компенсацію моральної шкоди у розмірі 4000,00 грн.
Стягнути з Дочірнього підприємства «Харківський облавтодор» ВАТ «ДАК» «Автомобільні дороги України» (місцезнаходження: 61202, м. Харків, вул. Ахсарова, 2; код ЄДРПОУ 31941174) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) витрати зі сплати судового збору у розмірі 1811,18 грн.
Стягнути з Дочірнього підприємства «Харківський облавтодор» ВАТ «ДАК» «Автомобільні дороги України» (місцезнаходження: 61202, м. Харків, вул. Ахсарова, 2; код ЄДРПОУ 31941174) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) витрати на правничу допомогу у розмірі 4000 грн.
Заява про перегляд заочного рішення може бути подана Відповідачем протягом 30-ти днів з дня його проголошення.
Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Харківського апеляційного суду.
Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 );
Відповідач: Дочірнє підприємство «ХАРКІВСЬКИЙ ОБЛАВТОДОР» ВІДКРИТОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ДЕРЖАВНА АКЦІОНЕРНА КОМПАНІЯ «АВТОМОБІЛЬНІ ДОРОГИ УКРАЇНИ» (місцезнаходження: 61202, м. Харків, вул. Ахсарова, 2; код ЄДРПОУ 31941174);
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ФІЛІЯ «ХАРКІВСЬКИЙ РАЙАВТОДОР» ДОЧІРНЬОГО ПІДПРИЄМСТВА «ХАРКІВСЬКИЙ ОБЛАВТОДОР» ВІДКРИТОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ДЕРЖАВНА АКЦІОНЕРНА КОМПАНІЯ «АВТОМОБІЛЬНІ ДОРОГИ УКРАЇНИ» (місцезнаходження: Харківська обл., Харківський р-н, смт. Пісочин, Полтавське Шосе, 112/1, код ЄДРПОУ 21231086).
Повний текст рішення складено 14.01.2026.

Суддя           О.В. Малахова