ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

14 січня 2026 року 
м. Київ

справа № 760/7095/22
провадження № 61-17113св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Тітова М. Ю., 

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -       ОСОБА_2 , 
треті особи: Департамент (центр) надання адміністративних послуг виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації),
розглянув при попередньому розгляді справи у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 11 липня 2023 року у складі судді Букіної О. М. та постанову Київського апеляційного суду від 04 вересня 2024 року у складі колегії суддів: Ящук Т. І., Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
17 червня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва із позовом до  ОСОБА_3 , у якому, з урахуванням уточненої позовної заяви від 11 серпня 2022 року, просив:
визнати незаконним та скасувати рішення про реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_3 за номером № 16183865 від 01 жовтня 2014 року Державної реєстраційної служби України Міністерства юстиції України Головного територіального управління юстиції в м. Києві;
зобов`язати Департамент (центр) надання адміністративних послуг виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) внести зміни в державний реєстр речових прав на нерухоме майно та реєстр прав власності на нерухоме майно про скасування рішення про реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_3 за номером № 16183865 від 01 жовтня 2014 року;
витребувати квартиру за адресою: АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння;
зобов`язати Департамент (центр) надання адміністративних послуг виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) внести зміни в державний реєстр речових прав на нерухоме майно та реєстр прав власності на нерухоме майно, якими власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 визнати ОСОБА_1 .
На обґрунтування позовних вимог зазначив, що 28 січня 2011 року між ним та ОСОБА_3 було укладено нотаріально посвідчений договір позики, відповідно до якого він позичив у відповідача грошову суму у розмірі 121 000,00 дол. США.
Того ж дня, з метою забезпечення виконання зобов`язання за вказаним договором позики, між ними було укладено договір іпотеки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. 28 січня 2011 року, за реєстровим № 171.
Зазначає, що вказана квартира належала йому на праві приватної власності на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 26 вересня 2007 року.
Пунктом 5.4.1 зазначеного договору іпотеки було встановлено: «Іпотекодержатель набуває право власності щодо предмета іпотеки за вартістю предмета іпотеки, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності». Отже, договором іпотеки встановлено, що у разі набуття права власності іпотекодержателем на предмет іпотеки, істотною умовою є визначення вартості предмета іпотеки на момент такого набуття на підставі оцінки, виконаної суб`єктом оціночної діяльності.
20 березня 2012 року відповідач надіслав йому вимогу кредитора, у якій ним було зазначено лише суму такої грошової вимоги, а вартість предмета іпотеки не було зазначено, що є порушенням вимог статті 37 Закону України «Про іпотеку».
01 жовтня 2014 року за заявою представника відповідача на підставі договору іпотеки за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на предмет іпотеки, тобто здійснено звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку.
Разом із тим, факт відсутності визначення вартості предмета іпотеки шляхом проведення відповідної та належної оцінки предмета іпотеки на час звернення на нього стягнення, як того вимагає частина третя статті 37 Закону України «Про іпотеку», був встановлений судами при розгляді справ № 760/20584/15 та № 760/16915/20. 
Окрім того, факт відсутності оцінки предмета іпотеки підтверджується матеріалами реєстраційної справи № 16183865, яка була сформована при реєстрації права власності за договором іпотеки в позасудовому порядку на ім`я відповідача. 
Позивач вважає, що у зв`язку із тим, що були порушені вимоги частини першої статті 35, частини третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку», пункту 5.4.1. договору іпотеки, рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на іпотечне майно - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 не є законним та підлягає скасуванню, а спірна квартира підлягає поверненню з чужого незаконного володіння.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
РішеннямСолом`янського районного суду м. Києва від 11 липня 2023 року у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що не знайшли своє підтвердження посилання позивача на те, що під час набуття відповідачем права власності на предмет іпотеки була відсутня оцінка вартості предмета іпотеки, здійснена суб`єктом оціночної діяльності станом на момент набуття права власності.
Не погодившись із зазначеним рішенням суду,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 04 вересня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 11 липня 2023 року змінено, викладено мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимогпро визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію за   ОСОБА_3  права власності на спірну квартиру та витребування квартири з чужого незаконного володіння, колегія суддів апеляційного суду, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та надавши їм відповідну оцінку, погодилась із твердженням позивача про те, що відповідач порушив вимоги законодавства при реалізації позасудової процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження проведення оцінки предмета іпотеки на день його відчуження.

Разом з тим, апеляційним судом встановлено, що 19 листопада 2015 року ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 , посилаючись, зокрема на те, що за заявою ОСОБА_3 від 23 вересня 2014 року на підставі договору іпотеки від 28 січня 2011 року за останнім було зареєстровано право власності на зазначену квартиру, тобто здійснено звернення стягнення на предмет іпотеки (справа № 760/20584/15-ц). Вказане, на думку апеляційного суду, беззаперечно свідчить про те, що станом на 19 листопада 2015 року позивачу вже було відомо про звернення стягнення на спірну квартиру в позасудовий спосіб та, відповідно, про порушення його прав.
Таким чином, право на звернення до суду із позовом до відповідача про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію за відповідачем права власності на спірну квартиру та витребування квартири з чужого незаконного володіння виникло у ОСОБА_1 з 19 листопада 2015 року, оскільки саме із цієї дати позивач достовірно знав про порушення своїх прав. Відповідно, останній день трирічного строку позовної давності припадав на 19 листопада 2018 року.
Водночас, звернувшись до суду із цим позовом 17 червня 2022 року, позивач пропустив встановлений трирічний строк позовної давності, який сплив до моменту набуття чинності Законом України № 540-IX від 30 березня 2020 року про доповнення розділу Прикінцеві та перехідні положення ЦК України пунктом 12, яким передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293  цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Поважних причини пропуску строку позовної давності, які б свідчили про наявність об`єктивних та непереборних труднощів для своєчасного звернення з даним позовом у межах встановленого законом строку, позивач не зазначив.
Таким чином, врахувавши обґрунтованість позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію за  ОСОБА_3 права власності на спірну квартиру та витребування квартири з чужого незаконного володіння, проте встановивши, що позивачем було пропущено строк позовної давності на звернення до суду із такими вимогами, суд апеляційної інстанції вважав, що у задоволенні цих позовних вимог необхідно відмовити у зв`язку із пропуском строку позовної давності.
Разом із тим, апеляційний суд через неналежний суб`єктний склад учасників справи вважав за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог про зобов`язання Департаменту (центру) надання Адміністративних послуг виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) внести зміни в державний реєстр речових прав на нерухоме майно та реєстр прав власності на нерухоме майно про скасування рішення про реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_3 (за номером № 16183865 від 01 жовтня 2014 року) та зобов`язання Департаменту (центру) надання Адміністративних послуг виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) внести зміни в державний реєстр речових прав на нерухоме майно та реєстр прав власності на нерухоме майно, якими власником спірної квартири визнати ОСОБА_1 .
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Частково не погодившись з вказаними судовими рішеннями судів попередніх інстанцій, ОСОБА_1 подав до суду касаційної інстанції касаційну скаргу, у якій просив скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 11 липня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 вересня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку із пропуском строку позовної давності та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 щодо скасування рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Позивач вважає, що перебіг позовної давності розпочався з 24 червня 2020 року, тобто з моменту ухвалення остаточного судового рішення у справі №760/20584/15-ц.
Доводи інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу від 10 січня 2025 року Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)просить суд касаційну скаргу залишити без задоволення, судові рішення судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині залишити без змін.

У відзиві на касаційну скаргу від 04 лютого 2025 року представник ОСОБА_3 - адвокат Качмар В. О. просить суд касаційну скаргу залишити без задоволення, судові рішення судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині залишити без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 26 грудня 2024 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

09 січня 2025 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
Судами встановлено, що  ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 26 вересня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літош В. П., реєстровий номер 8041, належала на праві приватної власності квартира  АДРЕСА_1 , що підтверджується копією витягу про державну реєстрацію прав, виданого КП Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна.
28 січня 2011 року між ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якого на підставі довіреності діяв ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. за реєстровим № 170, за умовами якого ОСОБА_1 отримав у позику 121 000,00 дол. США, що на час укладення договору становило 968 000,00 грн.
28 січня 2011 року між ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якого на підставі довіреності діяв ОСОБА_5 (іпотекодержатель), та ОСОБА_1 (іпотекодавець) укладено договір іпотеки квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. за реєстровим № 171, відповідно до умов якого з метою забезпечення виконання зобов`язань, що виникло в іпотекодавця на підставі договору позики грошей, посвідченого 28 січня 2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. за реєстровим № 170, на суму 968 000,00 грн, що за середнім курсом продажу доларів США приватним особам комерційними банками м. Києва складає 121 000,00 дол. США, ОСОБА_1 передано в іпотеку предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 .
Відповідно до пунктів 1.2, 2.1 договору іпотеки, предметом іпотеки є квартира   АДРЕСА_1 ,загальною площею 98,3 кв.м., житловою площею - 59,6 кв.м. Оцінка предмету іпотеки за домовленістю сторін становить 968 000,00 грн.
У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 умов вказаного договору позики ОСОБА_5 як представник ОСОБА_3 23 вересня 2014 року звернувся до державного реєстратора з заявою про реєстрацію права власності на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору іпотеки квартири, номер 171 від 28 січня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М., що також підтверджується карткою прийому заяви № 15984195.
01 жовтня 2014 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Сидорчуком А. В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 16183865, відповідно до якого проведено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 07 жовтня 2014 року № 27760609 ОСОБА_3 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 . Дата, час державної реєстрації: 23.09.2014 12:55:01. Підстава виникнення права власності: договір іпотеки квартири, серія та номер 171, виданий 28.01.2011, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анохіна В. М. Підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 16183865 від 01.10.2014.

Відповідно до довідки про оціночну вартість об`єкту нерухомості від 04 серпня 2022 року оціночна вартість квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 98.30 кв.м., житловою площею 56.60 кв.м. становить 4 376 161,03 грн. 
19листопада 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , треті особи: державний реєстратор реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві (далі - державний реєстратор РС ГТУЮ у м. Києві), приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анохіна В. М., ОСОБА_7 , служба у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, про скасування державної реєстрації та визнання права власності (справа №760/20584/15-ц). 
Постановою Київського апеляційного суду від 19 квітня 2019 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 24 червня 2020 року, у справі № 760/20584/15-ц в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції оскаржується лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку із пропуском строку позовної давності, а тому, в силу приписів статті 400 ЦПК України, в іншій частині вказані судові рішення не є предметом касаційного перегляду.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судові рішення судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Апеляційний суд, переглядаючи справу в апеляційному порядку, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог  ОСОБА_8 про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію за  ОСОБА_3  права власності на спірну квартиру та витребування квартири з чужого незаконного володіння. Тобто суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові встановив, що права та охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду, заявивши зазначені вимоги, дійсно порушені.
Касаційна скарга не містить доводів про незгоду з такими висновками суду апеляційної інстанції, а тому, згідно приписів статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції, який під час розгляду справи є безумовно обмеженим доводами та вимогами касаційної скарги, в цій частині судове рішення апеляційного суду не переглядає.
Разом із тим, під час розгляду справи в суді першої інстанціїпредставник ОСОБА_3 - адвокат Кіншов Д. С. заявив клопотання про застосування строків позовної давності
Згідно з статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», наведених у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого положеннями ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
За змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.
Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено апеляційним судом, 19 листопада 2015 року ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на цю квартиру, посилаючись, зокрема на те, що за заявою ОСОБА_3 від 23 вересня 2014 року на підставі договору іпотеки від 28 січня 2011 року за останнім незаконно було зареєстровано право власності на зазначену квартиру, тобто здійснено звернення стягнення на предмет іпотеки (справа № 760/20584/15-ц). 
Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком апеляційного суду, що вказанесвідчить про те, що станом на 19 листопада 2015 року ОСОБА_1 вже було відомо про звернення стягнення на спірну квартиру в позасудовий спосіб та, відповідно, про порушення його прав. Таким чином, право на звернення до суду з вимогами про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на спірну квартиру та витребування квартири з чужого незаконного володіння станом на 19 листопада 2015 року у позивача вже існувало, оскільки ОСОБА_1 вже достовірно знав про порушення своїх прав. 
Водночас, звернувшись до суду із цим позовом 17 червня 2022 року, позивач пропустив встановлений трирічний строк позовної давності, який сплив до моменту набуття чинності Законом України № 540-IX від 30 березня 2020 року про доповнення розділу Прикінцеві та перехідні положення ЦК України пунктом 12, яким передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293  цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Поважних причини пропуску строку позовної давності, які б свідчили про наявність об`єктивних та непереборних труднощів для своєчасного звернення з даним позовом у межах встановленого законом строку, позивач не зазначив.
Таким чином, врахувавши обґрунтованість позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію за  ОСОБА_3 права власності на спірну квартиру та витребування квартири з чужого незаконного володіння, проте встановивши, що позивачем було пропущено строк позовної давності на звернення до суду із такими вимогами, суд апеляційної інстанції правильно вважав, що у задоволенні цих позовних вимог необхідно відмовити у зв`язку із пропуском строку позовної давності.
Посилання позивача на розгляд справи № 760/20584/15 з 19 листопада 2015 року до 24 червня 2020 року апеляційний суд обґрунтовано вважав безпідставними, з огляду на те, що перебіг позовної давності починається саме від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України), у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач, позовна давність переривається, а після переривання перебіг позовної давності починається заново (частини друга, третя статті 264 ЦК України).
Таким чином, при зверненні 19 листопада 2015 року  ОСОБА_9 до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 про скасування державної реєстрації та визнання права власності (справа № 760/20584/15-ц) позовна давність щодо звернення позивача до суду перервалася з дати пред`явлення позову, тобто 19листопада 2015 року, та спливає 19 листопада 2018 року, тому звернення позивача з позовом 17 червня 2022 року відбулося поза межами позовної давності.
Інших підстав для переривання перебігу позовної давності апеляційним судом не встановлено.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).
Разом із тим, слід зазначити, що частина перша статті 263 ЦК України не містить таких підстав для зупинення перебігу позовної давності як розгляд судами спорів між тими самими сторонами у межах іншого провадження.
За таких обставин відсутні підстави для скасування судових рішень судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині.
Доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у наведених заявником постановах Верховного Суду, є необгрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судові рішення судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні. 

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

РішенняСолом`янського районного суду м. Києва від 11 липня 2023 року в незміненій при апеляційному перегляді частині та постанову Київського апеляційного суду від 04 вересня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію за      ОСОБА_3 права власності на спірну квартиру та витребування квартири з чужого незаконного володіннязалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

М. Ю. Тітов