Номер провадження: 22-ц/813/4459/25 
Справа № 523/9381/24
Головуючий у першій інстанції Кисельов В. К.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.12.2025 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Сєвєрова Є.С., Погорєлова С.О.,
розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 , на рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 30 січня 2025 року по цивільній справі за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «НЕОДІМ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по оплаті послуг з утримання будинків і споруд і прибудинкової території, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «НЕОДІМ» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить стягнути з відповідача на користь ОСББ "НЕОДІМ" заборгованість зі сплати внесків та обов`язкових платежів на утримання багатоквартирного будинку, три відсотки річних та інфляційних втрат у загальній сумі 42 093,52 грн, що складається з 32 038,60 грн - основного боргу за житлово-комунальні послуги за період з 01.12.2027 року по 23.02.202 року, 3% річних в сумі 2562,52 грн, інфляційних збитків за весь час прострочення в сумі 7492,40 грн, а також судовий збір в розмірі 3028,00 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 3500,00 грн 
ОСББ «НЕОДІМ» обґрунтовує свої вимоги тим, що управлінням житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , здійснює позивач - Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «НЕОДІМ», в якому є відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 є співвласниками квартири АДРЕСА_2 . Протягом періоду з грудня 2017 року по травень 2024 року відповідачі не вносять оплату за отримані послуги УБПТ (утримання будинку та прибудинкової території), вивіз сміття (побутових відходів) та обслуговування ліфтів, внаслідок чого за вказаний період утворилась заборгованість, яка станом на 01.06.2024 року, складає 42 093,52 грн, що складається з: основного боргу – 32 038,60 грн, 3% річних 2 562,52 грн, інфляційних збитків 7492,40 грн, в зв`язку з чим позивач змушений звернутись до суду. При цьому позивач зазначає, що 3% річних та інфляційні втрати розраховувались до 24.02.2022 року.
У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 зазначив, що є власником лише частини квартири, а тому з нього не може бути стягнута вся сума заборгованості, що він жодного дня не проживав у квартирі АДРЕСА_3 , тому не мав об`єктивної інформації щодо наявності заборгованості та її розміру. Крім того зазначив, що у позивача не існувало перешкод для досудового урегулювання питання заборгованості, а звернення до суду лише в червні 2024 року з порушенням строку позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості виглядає як намагання покладення на відповідача безпідставних витрат у вигляді нарахування інфляційних втрат та 3% річних, судового збору та витрат на правничу допомогу. Тому, у разі надання позивачем об`єктивного та обґрунтованого розрахунку заборгованості пропорційно належної йому частки у спільному майні, позивач має намір сплатити заборгованість. Крім того зазначив про попередній (орієнтовний) розмір його суми судових витрат в розмірі 6 000 грн, що складають витрати на отримання правової допомоги, витрати, пов`язані з надісланням поштою копій заперечення з додатками. ОСОБА_1 просив визнати неповажними причини пропуску строків звернення до суду позову про стягнення житлово-комунальних витрат та відмовити в задоволенні позову, заявленого на підставі необґрунтованого розрахунку без врахування розміру часток співвласників.
ОСОБА_1 надав додаткові пояснення, в яких він ще раз вказував на солідарний обов`язок співвласників майно щодо плати витрат на його утримання. Також звертав увагу суду, що з 12.03.2020 року по 30.06.2023 року було запроваджено карантин Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СOVID-19) (530-ІХ від 17.03.2020 року), згідно якого на період дії карантину або обмежувальних заходів та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги. Тому нарахування позивачем 3% річних та інфляційних витрат є безпідставним, та таким, що порушує норми матеріального права, тому позовні вимоги і в цій частині не підлягають задоволенню.
У відповіді на відзив ОСББ «НЕОДІМ», представник позивача, посилаючись на Постанову Верховного Суду від 13.03.2019 року у справі № 521/3743/17-ц) в якій зазначено, що відповідно до ч.1. ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо, а тому вимоги до ОСОБА_1 є законними, особовий рахунок відкрито на ім`я відповідача ОСОБА_1 , який не звертався з заявою про розподіл особових рахунків між співвласниками.. Також вказувала на те, що відповідачу, як співвласнику квартири та споживачу послуг утримання та експлуатації будинків та прибудинкової території, вивіз побутових відходів, позивач надає щомісячно послуги за розміром, затвердженим рішеннями загальних зборів об`єднання, однак відповідач не сплачує їх в повному обсязі. Відповідачем не надано суду платіжних квитанцій та інших доказів сплати за надані послуги, які б спростовували наявну заборгованість. Також рішення Загальних зборів Позивача оформлене протоколами №3/2017 року від 03 грудня 2017 року, №4/2018 року від 15 грудня 2018 року є дійсними . Стягнення 3% річних та інфляційних втрат представник позивача вважає законними, посилаючись на Постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.09.2023 року у справі №910/1353/23.
11.11.2024 року до суду надійшла змінена позовна заява, в якій позивачем пред`явлено вимоги до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості в розмірі 42 093,52 грн, а також в рівних частках витрат по сплаті судового збору в розмірі 3 028 грн та витрат на правничу допомогу в розмірі 3 500 грн.
В запереченнях на відповідь на відзив, які надійшли 12.11.2024 року, ОСОБА_1 знову вказував, що стягнення 3% річних та інфляційних втрат носить індивідуальний характер відповідальності, тому підлягає перерахування відповідно до часток належного майна. Вказує на те, що матеріали справи не містять доказів навмисного ухилення від сплати обов`язкових внесків та платежів на утримання ОСОБА_1 . Навпаки, позивач, виявивши наявність боргу, маючи в розпорядженні всі засоби та дані відповідача, жодного разу не запропонував досудовий порядок вирішення спору та не звертався до нього з вимогою про погашення заборгованості. Тому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі та стягнути на його користь 6 000 грн його судових витрат.
Рішенням Пересипського районного суду м. Одеси від 30 січня 2025 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «НЕОДІМ» заборгованість по оплаті послуг з утримання будинків і споруд і прибудинкових територій у розмірі 32 038 гривень 60 копійок.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 у рівних частках на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «НЕОДІМ» судові витрати (судовий збір у розмірі 3 028 гривень, витрати за правничу допомоги у розмірі 3 000 гривень, а всього суму у розмірі 6 028 гривень) 6028 гривень, тобто по 2 009 гривень 33 копійки з кожного.
Ухвалою Пересипського районного суду м. Одеси від 05 травня 2025 року виправлено описки в тексті рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 30 січня 2025 року по цивільній справі за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «НЕОДІМ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по оплаті послуг з утримання будинків і споруд і прибудинкових територій в зазначенні по батькові відповідача та правильно читати: « ОСОБА_5 » замість помилково вказаного « ОСОБА_6 ».
Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_7 , від імені якої діє представник ОСОБА_8 , звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 30 січня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.
Скаржник посилається на те, що він є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 , і у суді першої інстанції неодноразово наголошував на можливість погашення боргу в розмірі, яка відповідає його частці, однак судом першої інстанції це не було взято до уваги. На думку апелянта відсутні підстави для солідарного стягнення з відповідачів заборгованості. ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не зареєстровані та не проживають у квартирі АДРЕСА_2 та не є користувачами житлово-комунальних послуг, надання яких забезпечує позивач. Судом першої інстанції не було взято до увагу, що позивач не надав до суду докази виникнення правової підстави для стягнення з відповідача нарахованих внесків, що нараховані позивачем за період з грудня 2017 року по грудень 2020 року. 
ОСОБА_1 надав додаткові пояснення у справі, відповідно до яких останній наголосив на необхідності застосування строку позовної давності до позовних вимог, а також щодо покладання обов`язку на співвласників у відповідності до частки у праві спільної часткової власності. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСББ «НЕОДІМ» просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та рішення суду першої інстанції залишити без змін. Представник ОСББ «НЕОДІМ» посилається на те, що обов`язок сплати внесків до ОСББ розглядається як такий, що встановлений законом і не залежить від проживання чи не проживання співвласника в будинку, користування чи не користування ним спільним майном. Відповідачі не виконали взяті на себе зобов`язання щодо внесків УБПТ (утримання будинку та прибудинкової території), вивіз сміття (побутових відходів), що не спростовано відповідачами відповідно до матеріалах справи доказів. Однак відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 є співвласниками квартири АДРЕСА_4 , тому і повинні нести відповідальність відповідно солідарно.
Скаржник ОСОБА_1 надав до суду заперечення на відзив на апеляційну скаргу та просив врахувати вказані заперечення при ухваленні рішення суду.
Представник ОСББ «НЕОДІМ» надав до суду заперечення, відповідно до яких просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 .
ОСОБА_1 надав до суду додаткові пояснення, в яких наголосив про відсутність підстав солідарного стягнення.
Представник ОСББ «НЕОДІМ» надав до суду заперечення на додаткові пояснення, в яких наголосив, що особа, яка є власником приміщення у ж/к, в якому створено ОСББ (асоціацію), зобов`язана здійснювати платежі та внески на утримання і ремонт спільного майна незалежно від членства в об`єднанні (асоціації), а тому за наявність підтверджених витрат на управління, утримання та збереження будинку така сума боргу підлягає стягненню.
Скаржник ОСОБА_1 надав до суду додаткові пояснення, в яких наголосив про відсутність підстав солідарного стягнення.
Інші учасники справи не скористались правом надання відзиву/пояснень на апеляційну скаргу.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи вбачається, що предметом спору є стягнення заборгованості по оплаті послуг з утримання будинків і споруд і прибудинкової території, ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи вимоги позивача та стягуючи солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на користь ОСББ «НЕОДІМ» заборгованість по оплаті послуг з утримання будинків і споруд і прибудинкових територій у розмірі 32 038,60 грн, суд першої інстанції виходив з того, що:
- відповідачі в силу Закону №2866-III є співвласником багатоквартирного будинку та одночасно співвласниками між собою квартири, а відтак на них покладається зобов`язання дотримуватися обов`язків співвласників багатоквартирного будинку, які утворили ОСББ «НЕОДІМ» для належного утримання та використання спільного майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами;
- відповідачі, як співвласники кв. АДРЕСА_3 були зобов`язані щомісячно проводити оплату з встановлених ОСББ платежів з утримання будинку, проте допустили заборгованість на загальну суму 32 038,60 грн, яка підлягає стягненню з відповідачів в солідарному порядку;
- позивачем не наданий належний розрахунок заборгованості 3% річних та інфляційних витрат.
Колегія суддів не може погодитися з усіма такими висновками суду першої інстанції.
Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що 13.05.2016 року проведено державну реєстрацію Об`єднання співвласників багатоповерхового будинку «НЕОДІМ», що підтверджується наданою копією Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Об`єднання співвласників багатоповерхового будинку «НЕОДІМ».
Мета створення ОСББ є забезпечення і захист прав співвласників, дотримання ними своїх обов`язків, належного утримання та використання спільного майна будинку, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів передбачених законодавством та Статутом.
Згідно Виписки з Протоколу №3/2017 року від 03 грудня 2017 року установчих зборів співвласників багатоквартирного будинку «НЕОДІМ» було вирішено затвердити внески на управління багатоквартирним будинком ОСББ «НЕОДІМ» у розмірі: 1-го поверху 4,08 грн/кв. м., 2-го по 9-й поверх 4,71 грн/кв. м.
Згідно Виписки з Протоколу №4/2018 року від 15 грудня 2018 року установчих зборів співвласників багатоквартирного будинку «НЕОДІМ» було вирішено затвердити щомісячні внески на управління багатоквартирним будинком ОСББ «НЕОДІМ» у розмірі: 1-го поверху 5,45 грн/кв. м., 2-го по 9-й поверх 6,00 грн/кв. м..
Відповідно до рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради № 143 від 28.05.2015 року встановлено з 01.07.2015 року вивіз сміття (побутових відходів) 11,50 грн на одну зареєстровану особу до 31.07.2018 року, а відповідно до рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради № 316 від 26.07.2018 року встановлено з 01.08.2018 року вивіз сміття (побутових відходів) 17,11 грн на одну зареєстровану особу до 31 листопада 2022 року, а відповідно до рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради № 258 від 27.10.2022 року з 01 грудня 2022 року 35,49 грн на одну зареєстровану особу.
Відповідач ОСОБА_1 є власником 1/2 квартири АДРЕСА_2 , на підставі свідоцтва про право на спадщину серія та номер 318, видане 27.02.2015 року приватним нотаріусом Алєксєєвою О.О.. свідоцтва про право власності, серія та номер НОМЕР_1 , видане 13.05.1998 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів, що підтверджується інформаційною довідкою № 364749136 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 06.02.2024 року; відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є власниками по 1/4 частки квартири АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер НОМЕР_1 , виданого 13.05.1998 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів
Судом досліджено копію розрахунку заборгованості за утримання будинків та прибудинкової територіях та вивезення ТПВ власника квартири АДРЕСА_2 , особовий рахунок № НОМЕР_2 , з якого вбачається наявність заборгованості в розмірі 32 038,60 грн.
Окрім того, позивачем наданий розрахунок 3% річних від простроченої заборгованості в сумі 2 562,52 грн та інфляційних збитків від простроченої заборгованості за житлово-комунальні послуги відповідача за період з 01.12.2017 року до 23.02.2022 року в сумі 7 492,20 грн, які нараховані на суму боргу станом на лютий 2022 року – 20 166,43 грн.
Будь-яких доказів, які б спростовували проведений позивачем розрахунок заборгованості відповідачами не було надано.
Колегія суддів виходить з такого.
Відносини з приводу створення та діяльності об`єднань співвласників багатоквартирних об`єднань регулюються Законом України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», їх статутом та Законом України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку", Законом України "Про житлово-комунальні послуги».
Відповідно до ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно до ч. 2 ст. 382 Цивільного кодексу України, усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
Відповідно до ст. 385 Цивільного кодексу України, власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку (будинках) для забезпечення експлуатації такого будинку (будинків), користування квартирами та нежитловими приміщеннями та управління, утримання і використання спільного майна багатоквартирного будинку (будинків) можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (будинків). Таке об`єднання є юридичною особою, що створюється та діє відповідно до закону та статуту.
Згідно п. п. 1, 2, 5, 6 ст. 7 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку", співвласники зобов`язані забезпечувати належне утримання та належний санітарний, протипожежний і технічний стан спільного майна багатоквартирного будинку; забезпечувати технічне обслуговування та у разі необхідності проведення поточного і капітального ремонту спільного майна багатоквартирного будинку; виконувати рішення зборів співвласників; забезпечувати додержання вимог житлового і містобудівного законодавства щодо проведення реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення приміщень або їх частин; кожний співвласник несе зобов`язання щодо належного утримання, експлуатації, реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна багатоквартирного будинку пропорційно до його частки співвласника.
У відповідності до ст. 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» ОСББ - це юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна.
Згідно із ст. ст. 4, 6 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» об`єднання створюється для забезпечення і захисту прав співвласників та дотримання їхніх обов`язків, належного утримання та використання спільного майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами.
Об`єднання може бути створено лише власниками квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку (багатоквартирних будинках). Для створення об`єднання скликаються установчі збори. Установчі збори приймають рішення про створення об`єднання і затверджують його статут.
Статтями 3 та 7 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» визначено, що діяльність ОСББ здійснюється на основі статуту, який складається відповідно до типового статуту, який затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної житлової політики і політики у сфері житлово-комунального господарства.
Згідно ст. ст. 4, 12 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку", об`єднання створюється для забезпечення і захисту прав співвласників та дотримання їхніх обов`язків, належного утримання та використання спільного майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами. Основна діяльність об`єднання полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання. Управління багатоквартирним будинком здійснює об`єднання через свої органи управління. Об`єднання самостійно визначає порядок управління багатоквартирним будинком та може змінити його у порядку, встановленому цим Законом та статутом об`єднання.
Статтею 1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" передбачено, що управління багатоквартирним будинком полягає у вчиненні співвласниками багатоквартирного будинку дій щодо реалізації прав та виконання обов`язків співвласників, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням спільним майном багатоквартирного будинку.
Згідно із ч. 2 ст. 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» кожний співвласник несе зобов`язання щодо належного утримання, експлуатації, реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна багатоквартирного будинку пропорційно до його частки співвласника.
Згідно положень п. 11 ст. 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності в багатоквартирному будинку» рішення зборів співвласників є обов`язковими для всіх співвласників, включаючи тих, які набули право власності на квартиру чи нежитлове приміщення після прийняття рішення.
Відповідно до частини другої статті 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності в багатоквартирному будинку» вищим органом управління об`єднання є загальні збори.
Згідно з абзацами шостим, сьомим та восьмим частини дев`ятої статті 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності в багатоквартирному будинку» до виключної компетенції загальних зборів співвласників відноситься: попереднє (до їх укладення) погодження умов договорів, укладених на суму, що перевищує зазначену в статуті об`єднання, договорів, предметом яких є цінні папери, майнові права або спільне майно співвласників чи їх частина; визначення порядку сплати, переліку та розмірів внесків і платежів співвласників; прийняття рішення про реконструкцію та ремонт багатоквартирного будинку або про зведення господарських споруд.
Згідно п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» співвласники зобов`язані виконувати рішення загальних зборів.
Відповідно до ст. 15 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" співвласник зобов`язаний забезпечувати збереження приміщень, брати участь у проведенні їх реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення; забезпечувати дотримання вимог житлового і містобудівного законодавства щодо проведення реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення приміщень або їх частин; своєчасно і в повному обсязі сплачувати належні внески і платежі.
Відповідно до ч. 6 ст. 22 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», для фінансування самозабезпечення об`єднання співвласники сплачують відповідні внески і платежі в розмірах, установлених загальними зборами об`єднання.
Згідно частині 2 статті 8 Закону України «Про особливості здійснення права власності в багатоквартирному будинку», кожний співвласник несе зобов`язання щодо належного утримання, експлуатації, реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна багатоквартирного будинку пропорційно до його частки співвласника. 
Відповідно до вимог ст. 20 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», частка співвласника у загальному обсязі внесків і платежів на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку встановлюється пропорційно до загальної площі квартири (квартир) та/або нежитлових приміщень, що перебувають у його власності.
Частка участі співвласника квартири та/або нежитлового приміщення визначається відповідно до його частки як співвласника квартири та/або нежитлового приміщення.
У ході судового розгляду справи встановлено, що відповідачі є співвласниками квартири АДРЕСА_2 , а саме ОСОБА_1 належить 1/2 частини квартири, ОСОБА_2 належить 1/4 частини квартири, ОСОБА_3 належить 1/4 частини квартири. За вказаною адресою житлово-комунальні послуги надаються позивачем ОСББ «НЕОДІМ».
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Згідно з ст. 360 ЦК України, співвласник, відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності, зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч. 4 ст. 544 ЦК України).
Аналіз наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги регрес).
Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 13.03.2019 року у справі № 521/3743/17-ц (провадження № 61-26462св18).
Слід зазначити, що кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому.
Встановлені судом обставини та досліджені докази свідчать про те, що порядок користування між співвласниками належною їм квартирою не встановлювався, а також між сторонами у даній справі не укладено договору про участь у витратах на оплату житлово-комунальних послуг.
Вирішити питання про розподіл особових рахунків, як це передбачено чинним законодавством, можливо лише у випадку визначення конкретної житлової площі, якою користується кожна з осіб, яка має намір оформити особовий рахунок на своє ім`я, та визначення площі приміщень, що перебувають у спільному користуванні цих осіб.
Скаржник не надав доказів про здійснення розподілу особового рахунку по квартирі АДРЕСА_2 , а також що він звертався з даним питання до підприємства з надання комунальних послуг та йому не було відмовлено у розподілі особового рахунку.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення заявлених вимог про стягнення заборгованості по оплаті послуг з утримання будинків і споруд і прибудинкових територій у розмірі 32 038,60 грн, в солідарному порядку.
Доводів на спростування правильності розміру нарахованої позивачем заборгованості, відповідачем не наведено, іншого варіанту розрахунку заборгованості до суду не представлено.
У частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України, колегія суддів виходить з такого.
Згідно із частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
До того ж в силу вимог частини першої статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений у силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.
Такий висновок наведено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18.
Відповідно до ст. 625 ЦК України є два самостійні елементи компенсації за прострочення грошового зобов`язання: 3% річних від простроченої суми та індексація боргу відповідно до встановленого індексу інфляції.
3% річних — це визначена законом плата за користування боржником чужими грошовими коштами. На відміну від штрафних санкцій, які мають карну природу та застосовуються як засіб впливу на боржника за порушення зобов`язання, 3% річних від простроченої суми мають компенсаційний характер.
Інфляційні втрати (індексація) спрямовані на відшкодування кредиторові знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів. Механізм індексації забезпечує збереження купівельної спроможності грошової суми, що належить кредиторові, на рівні, який був у момент порушення грошового зобов`язання.
Велика Палата Верховного Суду сформувала усталену правову позицію щодо природи цих платежів. Зокрема, у постанові від 2 липня 2025 року у справі №903/602/24 визначено, що нарахування інфляційних втрат та 3% річних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, які виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора.
Ключовою характеристикою є те, що ці суми нараховуються незалежно від вини боржника та зупинення виконавчого провадження або виконання судових рішень про стягнення грошових сум. Це означає, що об`єктивний факт прострочення сам собою генерує право кредитора на їх стягнення, без необхідності доказування вини боржника або причин затримки.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) звернула увагу на те, що інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою.
Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2024 року у справі № 657/1024/16-ц (провадження № 14-5цс23) зауважила, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).
Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18)).
У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).
У справі, яка переглядається вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України заявлені з 01.12.2017 року до 23.02.2022 року включно, тобто у період до оголошення в Україні воєнного стану 24.02.2022 року.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 липня 2025 року у справі №903/602/24 роз`яснила темпоральні межі цього регулювання.
Якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року (дата набрання чинності Законом про продовження строків під час карантину), то строк звернення до суду було:
- спочатку продовжено на період дії карантину до 30 червня 2023 року;
- надалі продовжено на період дії воєнного стану до 29 січня 2024 року;
- з 30 січня 2024 року перебіг строку зупинено на період дії воєнного стану.
Тобто, кредитори можуть звертатися до суду з вимогами про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за весь період прострочення — за п`ять, сім або навіть більше років — без обмеження останніми трьома роками, за умови, що позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року.
Закон України від 14 травня 2025 року №4434-IX «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» скасовує норму про загальне зупинення строків позовної давності на період воєнного стану.
Закон набрав чинності 04 вересня 2025 року, тобто з цієї дати строки позовної давності відновили свій перебіг, що безпосередньо впливає на можливість стягнення 3% річних від простроченої суми та індексації боргу відповідно до встановленого індексу інфляції за ст. 625 ЦК України.
Строк загальної позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості та інфляційних втрат та 3% річних., які за своєю правовою природою не є штрафними санкціями, а носять компенсаторний характер і входять до складу грошового зобов`язання, становить три роки, що відповідає строку загальної позовної давності.
Оскільки прострочення виконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, право на стягнення 3% річних від простроченої суми та індексації боргу обмежується останніми трьома роками до подання позову.
Станом на 02.04.2020 року (дата набрання чинності Законом про продовження строків під час карантину) строк позовної давності щодо вимоги про стягнення заборгованості за період зокрема з 01.12.2017 року не сплив.
До суду з позовом про стягнення заборгованості за комунальними платежами та інфляційних втрат та 3% річних ОСББ «Неодім» звернулося 03.06.2024 року, тобто в період, коли строк позовної даності було зупинено на період дії воєнного стану і до набрання чинності 04.09.2024 року Законом України від 14 травня 2025 року №4434-IX, яким відновлено строк перебігу позовної давності.
При таких обставинах суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що строк позовної давності щодо позовної вимоги про стягнення заборгованості по оплаті послуг з утримання будинків і споруд і прибудинкових територій. 
Доводи апеляційної скарги в цій частині висновок районного суду не спростовують і зведені до невірного тлумачення норм, якими врегульована позовна давність.
Відмовляючи у вимогах про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання відповідачами зобов`язань зі сплати послуг з утримання будинків і споруд і прибудинкових територій, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не наданий належний розрахунок заборгованості 3% річних та інфляційних витрат.
Суд, зокрема, зазначив, що інфляційні збитки на прострочену заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з 01.12.2017 року до 23.02.2022 року в сумі 7492,20 грн, 3% річних від простроченої заборгованості - 2562,52 грн і нараховані на суму боргу з наростаючим підсумком станом на лютий 2022 року у розмірі 20 166,43 грн.
Оскільки позивач розраховує суму заборгованості не за кожний місяць окремо, а в цілому застосовує кількість днів - 1546 з розрахунку заборгованості - 20 166,43 грн, тобто суму заборгованості в період з 01.12.2017 року до 23.02.2022 року, даний розрахунок заборгованості не відповідає ст. 625 ЦК України, оскільки станом 01.12.2017 року сума заборгованості складала лише 264 гривні 89 копійок, тому саме за кожний місяць позивач повинен був розрахувати суму 3% річних та інфляційних витрати окремо.
Колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції не був позбавлений можливості самостійно розрахувати, як інфляційні втрати, так і 3% річних за прострочення виконання зобов`язання зі сплати за послуги з утримання будинків, споруд і прибудинкових територій, оскільки такий розрахунок не вимагає спеціальних (експертних) знань.
Разом з тим колегія суддів звертає увагу, що рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання зобов`язання зі сплати за послуги з утримання будинків і споруд і прибудинкових територій позивачем по справі ОСББ «НЕОДІМ» не оскаржено.
Тому, колегія суддів звертає увагу на таке.
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Диспозитивність - один з основних принципів судочинства, на підставі якого особа (зокрема, позивач чи відповідач), самостійно вирішує, зокрема, чи оскаржувати судові рішення в касаційному порядку та в яких межах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2023 року в справі № 465/6549/16-ц (провадження № 61-11927св23)).
Апеляційний суд звертає увагу, що принцип заборони повороту до гіршого (non reformatio in peius) відомий ще з часів римського права та існував у зв`язку із іншим правилом - tantum devolutum quantum appellatum (скільки скарги, стільки і рішення). Правило заборони повороту означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення. Тобто, особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2023 року у справі № 179/363/21 (провадження № 61-4060св23), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2023 року в справі № 757/42885/19-ц (провадження № 61-9060св22)).
У справі, що переглядається, рішення суду оскаржується відповідачем. Позивачем, у задоволенні позовних вимог якому було відмовлено у частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання зобов`язання зі сплати за послуги з утримання будинків, споруд і прибудинкової території, рішення суду не оскаржується.
Оскільки часткове задоволення вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання зобов`язання зі сплати за послуги з утримання будинків, споруд і прибудинкової території поставить скаржника-відповідача у гірше становище ніж було до подання ним апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, то колегія суддів в цій частині рішення суду першої інстанції – без змін.
З 12.03.2020 року на всій території України було запроваджено карантин, на період дії якого та протягом 30 днів з дня його відміни ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 530-ІХ від 17.03.2020 року, було заборонено нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги. Карантин на всій території України тривав з 12.03.202року до 30.06.2023 року (постанова Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»
Інфляційні втрати та 3% річних, які передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України носять компенсаторний характер і не відносяться до неустойки, тобто мають іншу правову природу, а тому заборона нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги на період дії карантину та протягом 30 днів з дня його відміни ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 530-ІХ від 17.03.2020 року не поширюється на нарахування та стягнення інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання зобов`язань зі сплати послуг з утримання будинку та прибудинкової території.
Тому, посилання суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні на Закон України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 530-ІХ від 17.03.2020 року як підставу для заборони нарахування та стягнення інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання зобов`язань зі сплати послуг з утримання будинку та прибудинкової території у період з 01.12.2017 року до 23.02.2022 року включно, та в якості обґрунтування судом відмови у стягненні зазначених платежів не відповідає законодавству і тому рішення суду першої інстанції в мотивувальній частині підлягає зміні з викладення її в редакції постанови суду апеляційної інстанції.
В іншій частині доводи апеляційної скарги висновок районного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про неправильну оцінку судом доказів, які надані сторонами та неправильне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.
Щодо розподілу судових витрат.
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Як вбачається з матеріалів справи ціна заявленого позову складає - 42 093,52 грн, в той час як розмір задоволених судом вимог, залишених без змін після їх перегляду в апеляційному порядку становить - 32 038,60 грн, що складає 76% від заявлених позовних вимог.
Розмір судового збору сплаченого при поданні позову до суду першої інстанції становить 3 028 грн, внаслідок чого з урахуванням вимоги ЦПК України щодо пропорційності стягнення судового збору за наслідками розгляду рішення з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 301,28 грн, виходячи з (3 028 х 76%).
Оскільки ухвалення апеляційним судом нового рішення обумовлено виключно зміною мотивувальної частини рішення суду першої інстанції, в той час як резолютивна частина щодо розміру стягнення заборгованості не змінена, а розподіл судових витрат у вигляді судового збору за подання позовної заяви здійснено судом першої інстанції без урахування вимоги ч. 1 ст. 141 ЦПК України, рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат у вигляді стягнення з відповідачів судового збору у розмірі 3 028 грн підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про стягнення судового збору з відповідачів у рівних частках в сумі 2 301 грн 28 коп.
Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду у мотивувальній частині зміні з викладенням її в редакції цієї постанови апеляційного суду, в частині розподілу судових витрат у вигляді стягнення з відповідачів у рівних частках судового збору у розмірі 3 028 грн рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про стягнення судового збору з відповідачів у рівних частках в сумі 2 301 грн 28 коп. (3 028 х 76%), в іншій частині рішення суду слід залишити без змін.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 30 січня 2025 року в мотивувальній частині - змінити та викласти її в редакції цієї постанови.
Резолютивну частину рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 30 січня 2025 року в частині розподілу судових витрат у вигляді стягнення з відповідачів у рівних частках судового збору у розмірі 3 028 грн - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення. 
Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 у рівних частках на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «НЕОДІМ» судовий збір у розмірі 2 301,28 гривень, та витрати на правничу допомогу у розмірі 3 000 гривень, а всього 5 301,28 гривень.
В іншій частині рішення суду - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий:         О.М. Таварткіладзе

Судді:          Є.С. Сєвєрова

С.О. Погорєлова