ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 січня 2026 року   Справа № 906/57/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії:
Головуючого судді Гудак А.В.
судді Олексюк Г.Є.
судді Мельника О.В.
секретар судового засідання Пацьола О.О.
за участю представників сторін:
прокурор: Ковальчук І.Л. 
відповідача 1: Дідовець Ю.П.самопредаставництво
відповідача 2: не з"явився 
відповідача 3: Костюченко І.В. адвокат
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу заступника керівника Житомирської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Житомирської області від 14.10.2025 року у справі №906/57/25 (суддя Кравець С.Г., м. Житомир, повний текст складено 24.10.25).
за позовом Заступника керівника Житомирської окружної прокуратури в інтересах держави
до відповідача 1: Житомирської міської ради
до відповідача 2: Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОВЛАС"
до відповідача 3: Акціонерного товариства "Банк "Український капітал"
про визнання незаконним і скасування рішення, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, зобов`язання повернення земельної ділянки, скасування реєстрації права власності та права іпотеки

Заступник керівника Житомирської окружної прокуратури в інтересах держави звернувся до Господарського суду Житомирської області з позовом до Житомирської міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОВЛАС" та Акціонерного товариства "Банк "Український капітал", у якому просить:
- визнати незаконними та скасувати рішення Житомирської міської ради №1026 від 21.12.2023 "Про продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення в м.Житомирі, на яких розміщені об`єкти нерухомого майна заявників" в частині продажу Товариству з обмеженою відповідальністю "ПОВЛАС" земельної ділянки з кадастровим номером 1810136300:07:031:0058;
- визнати недійсним договір від 15.02.2024 купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення з кадастровим номером 1810136300:07:031:0058, що укладений між Житомирською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю "ПОВЛАС";
- зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю "ПОВЛАС" повернути у власність Житомирської міської об`єднаної територіальної громади в особі Житомирської міської ради земельну ділянку з кадастровим номером 1810136300:07:031:0058;
- скасувати державну реєстрацію права власності Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОВЛАС" на земельну ділянку з кадастровим номером 1810136300:07:031:0058 (номер відомостей про речове право у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 54211816);
- скасувати державну реєстрацію права іпотеки Акціонерного товариства "Банк "Український капітал" на земельну ділянку з кадастровим номером 1810136300:07:031:0058 (номер запису про іпотеку: 55876473).
Рішенням Господарського суду Житомирської області від 14.10.2025 у справі №906/57/25 у задоволенні позову заступника керівника Житомирської окружної прокуратури в інтересах держави до Житомирської міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОВЛАС" та Акціонерного товариства "Банк "Український капітал" відмовлено.
Не погоджуючись з ухваленим рішенням, заступник керівника Житомирської обласної прокуратури звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд рішення Господарського суду Житомирської області від 14.10.2025 у справі №906/57/25 скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. 
Ухвалою суду апеляційної інстанції від 08.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Житомирської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Житомирської області від 14.10.2025 у справі №906/57/25. Розгляд апеляційної скарги призначено на 14 січня 2026 року.
09 грудня 2026 року Житомирської міською радою поданий відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд залишити рішення Господарського суду Житомирської області від 14.10.2025 по справі №906/57/25 без змін, а апеляційну скаргу Житомирської окружної прокуратури на рішення без задоволення. 
17 грудня 2026 року представником ТОВ «ПОВЛАС» поданий відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Житомирської області від 14 жовтня 2025 року у справі №906/57/25 залишити без змін.
18 грудня 2026 року представником Акціонерного товариства "Банк "Український капітал" поданий відзив на апеляційну скаргу, в якій просить суд відмовити Житомирській обласні прокуратурі в задоволені апеляційної скарги. Залишити рішення Господарського суду Житомирської області від 14.10.2025 року по справі №906/57/25 без змін, а апеляційну скаргу Житомирської обласної прокуратури без задоволення.
14 січня 2026 року представником ТОВ "ПОВЛАС" адвокатом Кучерявим О.В. подане клопотання про відкладення розгляду справи, в якому просить відкласти судовий розгляд апеляційної скарги Житомирської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Житомирської області від 14.10.2025 у справі №906/57/25 на іншу дату, враховуючи першу неявку. Про дату та час наступного судового засідання у цій справі повідомити ТОВ «ПОВЛАС». Розгляд апеляційної скарги Житомирської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Житомирської області від 14.10.2025 у справі №906/57/25 здійснювати за участі представника ТОВ «ПОВЛАС» в режимі відеоконференції. 
Прокурор в судовому засіданні 14.01.2026 заперечила, щодо задоволення клопотання представника ТОВ "ПОВЛАС" адвоката Кучерявого О.В. про відкладення розгляду справи.
Представники відповідачів 1, 3 в судовому засіданні 14.01.2026 щодо задоволення клопотання представника ТОВ "ПОВЛАС" адвоката Кучерявого О.В. про відкладення розгляду справи не заперечили. 
Ухвалою суд апеляційної інстанції від 14.01.2026 розгляд справи відкладено на 21.01.2026.
21 січня 2026 року представником ТОВ "ПОВЛАС" адвокатом Кучерявим О.В. подане клопотання про розгляд справи без участі представника відповідача ТОВ «ПОВЛАС».
Прокурор в судовому засіданні 21.01.2026 підтримала доводи апеляційної скарги та надала відповідні пояснення.
Представник Житомирської міської ради в судовому засіданні 21.01.2026 заперечила доводи апеляційної скарги та надала відповідні пояснення.
Представник Акціонерного товариства "Банк "Український капітал" в судовому засіданні 21.01.2026 заперечила доводи апеляційної скарги та надала відповідні пояснення.
Північно-західний апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення прокурора та представників Житомирської міської ради і Акціонерного товариства "Банк "Український капітал", розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
ВСТАНОВИВ:
1.Зміст рішення суду першої інстанції.
Суд першої інстанції, встановивши обставини, дійшов висновку, що ТОВ «ПОВЛАС», як власник нерухомого майна, має правомірне очікування та законний інтерес на отримання у власність земельної ділянки, необхідної для експлуатації та обслуговування цього майна. За таких обставин рішення Житомирської міської ради №1026 від 21.12.2023 "Про продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення в м. Житомирі, на яких розміщені об`єкти нерухомого майна заявників" в частині продажу Товариству з обмеженою відповідальністю "ПОВЛАС" земельної ділянки з кадастровим номером 1810136300:07:031:0058 відповідає вимогам законодавства, а доводи прокурора про порушення земельних та будівельних норм є безпідставними, у зв`язку з чим у задоволенні вимоги про визнання незаконним і скасування відповідного рішення ради відмовлено.
Що ж стосується решти позовних вимог, суд першої інстанції виснував наступне.
Підставою для визнання недійсним договору від 15.02.2024 купівлі - продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення з кадастровим номером 1810136300:07:031:0058, який укладений між Житомирською міською радою та ТОВ "ПОВЛАС", Прокурор зазначає порушення вимог земельного законодавства як похідних вимог від оскаржуваного рішення, на підставі якого він був укладений.
Водночас, у матеріалах справи відсутні докази, що даний договір суперечить вимогам законодавства щодо форми, змісту, правоздатності і волевиявленню сторін. Договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Окрім того, його укладення здійснено на виконання чинного рішення Житомирської міської ради №1026 від 21.12.2023.
Отже, у даній справі прокурором не доведено обставин, з якими закон пов`язує недійсність зазначеного договору, відтак суд висновує про наявність підстав для відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 1810136300:07:031:0058.
Враховуючи відсутність підстав для задоволення позову в частині вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15.02.2024, похідні вимоги про: зобов`язання ТОВ "ПОВЛАС" повернути у власність Житомирської міської ОТГ в особі Житомирської міської ради земельну ділянку з кадастровим номером 1810136300:07:031:0058; скасування державної реєстрації права власності ТОВ "ПОВЛАС" на земельну ділянку з кадастровим номером 1810136300:07:031:0058; скасування державної реєстрації права іпотеки Акціонерного товариства "Банк "Український капітал" на земельну ділянку з кадастровим номером 1810136300:07:031:0058 також не підлягають задоволенню.

2.Узагальнені доводи апеляційної скарги та заперечення інших учасників справи
В обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурор зазначає, що суд першої інстанції не надав належної правової кваліфікації спірним відносинам, попри те, що такий обов`язок покладено саме на суд. На думку апелянта, висновки суду ґрунтуються на вибірковому застосуванні норм права та судової практики, без урахування правових позицій Великої Палати Верховного Суду.
Прокурор посилається на приписи статей 127, 128 та 134 Земельного кодексу України, з яких, за твердженням скаржника, випливає обов`язок органу місцевого самоврядування перед прийняттям рішення про продаж земельної ділянки з`ясувати статус заявника та наявність підстав для відчуження землі без проведення земельних торгів. Апелянт зазначає, що виняток, передбачений частиною другою статті 134 Земельного кодексу України, не є безумовним і не означає можливості відчуження будь-якої площі земельної ділянки лише з огляду на наявність на ній об`єктів нерухомості.
За твердженням прокурора, розмір земельної ділянки, проданої ТОВ «ПОВЛАС», є явно неспівмірним із площею належних відповідачу об`єктів нерухомого майна. Зокрема, земельна ділянка площею 1,3468 га майже у 60 разів перевищує площу забудови, яка становить лише 0,0223 га, тобто 1,66 % загальної площі ділянки. Таким чином, 98,34 % території фактично є вільною від забудови, що, на переконання апелянта, виключає можливість застосування позаконкурентного порядку продажу земельної ділянки.
Прокурор посилається на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені, зокрема, у постанові від 20.07.2022 у справі №910/5201/19, відповідно до яких розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування розміщеного на ній майна, не є безмежним і має визначатися з урахуванням реальної необхідності використання такого майна за цільовим призначенням. На думку апелянта, суд першої інстанції безпідставно не врахував ці висновки, чим порушив вимоги статті 263 Господарського процесуального кодексу України.
Окремо прокурор звертає увагу на те, що судом першої інстанції не було застосовано приписи статті 66 Земельного кодексу України, які регулюють порядок визначення розмірів земельних ділянок промисловості та передбачають обов`язкове врахування державних норм і проектної документації. За твердженням апелянта, жодна належна проектна документація, яка б обґрунтовувала необхідність відведення земельної ділянки саме у таких межах і площі, у матеріалах справи відсутня. Продаж землі, на думку прокурора, фактично здійснено не для обслуговування наявних будівель, а для потенційного розміщення промислових об`єктів, яких на ділянці не існує.
Прокурор також аналізує матеріали землеустрою, з яких убачається, що спірна земельна ділянка первісно формувалася для обслуговування зовсім інших об`єктів нерухомості, площа яких істотно перевищувала площу будівель, що нині належать ТОВ «ПОВЛАС». У зв`язку з цим апелянт вважає безпідставним застосування судом першої інстанції положень статті 377 Цивільного кодексу України.
Прокурор також вважає безпідставним висновок суду першої інстанції щодо неможливості застосування державних будівельних норм для визначення розміру земельної ділянки, посилаючись на пізнішу та обов`язкову для врахування практику Великої Палати Верховного Суду викладену у постанові від 20.07.2022 у справі №910/5201/19, яка прямо передбачає необхідність урахування ДБН, санітарних норм і правил при вирішенні таких питань. На думку апелянта, ігнорування цих вимог призвело до ухвалення рішення з порушенням норм матеріального права.
Житомирська міська рада заперечуючи доводи прокурора у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що діяла в межах наданих їй законом повноважень. Відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», саме міські ради від імені та в інтересах територіальних громад здійснюють повноваження щодо розпорядження об`єктами комунальної власності, зокрема у сфері регулювання земельних відносин. Такі повноваження також прямо передбачені статтями 122 та 128 Земельного кодексу України. Отже, прийняття рішення про продаж земельної ділянки перебувало у виключній компетенції міської ради.
Відповідач 1 звертає увагу, що ще у 2012 році було надано дозвіл на розроблення проєкту землеустрою та затверджено право користування земельною ділянкою площею 1,3648 га з відповідним кадастровим номером. У подальшому, після набуття ТОВ «ПОВЛАС» права власності на розташовані на ділянці об`єкти нерухомого майна, міською радою було прийнято низку послідовних і взаємопов`язаних рішень щодо інвентаризації земельної ділянки, затвердження технічної документації із землеустрою, уточнення її площі, цільового призначення та реєстрації права комунальної власності. Земельна ділянка сформована з урахуванням розміщення будівель, санітарно-захисної зони, під`їзних шляхів та інженерних комунікацій, що підтверджується матеріалами землеустрою, дослідженими судом першої інстанції. Площа земельної ділянки узгоджена з Генеральним планом міста Житомира та планом зонування території. Наголошує на правомірності застосування частини другої статті 134 Земельного кодексу України. Загальне правило щодо продажу земельних ділянок державної та комунальної власності на конкурентних засадах не поширюється на випадки, коли на таких ділянках розміщені об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб. Оскільки на спірній земельній ділянці розташовані належні ТОВ «ПОВЛАС» об`єкти нерухомого майна, продаж цієї ділянки без проведення земельних торгів є прямо передбаченим законом. Жодна норма земельного законодавства не ставить можливість продажу земельної ділянки без аукціону у залежність від співвідношення площі земельної ділянки та площі забудови. Таке співвідношення може мати значення виключно для визначення меж та конфігурації ділянки, але не є юридичною підставою для визнання рішення органу місцевого самоврядування чи правочину незаконними.
Житомирська міська рада зазначає, що посилання прокуратури на державні будівельні норми є безпідставними. ДБН регулюють питання планування та забудови територій, але не визначають порядок набуття прав на землю та не встановлюють обов`язкових критеріїв визначення площі земельної ділянки при її продажу. Наведена апелянтом практика Великої Палати Верховного Суду, зокрема постанова у справі №910/5201/19, не підтверджує обов`язковості визначення площі земельної ділянки за ДБН, а лише вказує на необхідність урахування об`єктивних потреб власника нерухомого майна. Вся процедура продажу земельної ділянки ТОВ «ПОВЛАС» була здійснена з дотриманням вимог статей 127, 128 та 134 Земельного кодексу України. Було подано відповідну заяву, виготовлено та затверджено землевпорядну документацію, проведено експертну грошову оцінку земельної ділянки, прийнято рішення міської ради, укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу та здійснено державну реєстрацію права власності. Доказів порушення процедури або перевищення повноважень органом місцевого самоврядування прокуратурою не наведено. 
Окремо відповідачем-1 звернуто увагу на те, що посилання апелянта на окремі постанови Верховного Суду є безпідставними, оскільки обставини наведених справ істотно відрізняються від обставин цієї справи. У даному випадку право власності ТОВ «ПОВЛАС» на об`єкти нерухомого майна не оспорюється, самовільного збільшення площі земельної ділянки не встановлено, а всі рішення приймалися у встановленому законом порядку.
Товариство з обмеженою відповідальністю "ПОВЛАС" у відзиві на апеляційну скаргу зазначило, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки ґрунтується на доводах і нормах права, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зокрема, апелянт уперше в апеляційній інстанції посилається на порушення вимог статей 66 та 128 Земельного кодексу України, а також державних будівельних норм, які не зазначалися в позовній заяві як підстави позову. Таке розширення правової аргументації суперечить вимогам частини п`ятої статті 269 Господарського процесуального кодексу України, яка забороняє зміну підстав позову в апеляційній інстанції.
Відповідач-2 підкреслює, що під час розгляду справи в суді першої інстанції прокурор обґрунтовував позов виключно твердженням про порушення Житомирською міською радою вимог статті 134 Земельного кодексу України, а саме продаж земельної ділянки без проведення земельних торгів. Натомість дотримання вимог статей 66, 122 та 128 Земельного кодексу України позивачем не оспорювалося, що прямо зазначалося у запереченнях ТОВ «ПОВЛАС», поданих у ході судового розгляду.
У відзиві відповідач-2 зазначає, що апеляційна скарга не містить конкретних і доведених фактів порушення судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права. Посилання апелянта мають загальний характер, складаються переважно з цитування законодавчих положень та суб`єктивних припущень і не спростовують висновків суду, зроблених на підставі досліджених доказів. При цьому сам апелянт фактично визнає, що суд першої інстанції дотримався вимог процесуального закону щодо визначення предмета спору, з`ясування обставин справи та мотивування рішення.
Ключовим аргументом відзиву є правомірність застосування судом першої інстанції положень статей 120 та 134 Земельного кодексу України. Відповідач обґрунтовує, що продаж спірної земельної ділянки без проведення земельних торгів повністю відповідав вимогам закону, оскільки на цій ділянці розташовані об`єкти нерухомого майна, які перебувають у власності ТОВ «ПОВЛАС». Законодавець послідовно закріплює обов`язок органу місцевого самоврядування передати земельну ділянку власнику нерухомості у власність або користування, а пропуск строку звернення не може бути підставою для відмови. Таким чином, правова конструкція, на якій ґрунтуються позовні вимоги прокурора, суперечить чинному земельному законодавству.
Окремо відповідач-2 наголошує на безпідставності посилань апелянта на державні будівельні норми та Закон України «Про будівельні норми». Зазначені нормативні акти регулюють відносини у сфері будівництва і не визначають порядок продажу земельних ділянок, а також не встановлюють мінімальні чи максимальні розміри земельних ділянок для земель промисловості. Земельний кодекс України не містить обмежень щодо площі таких ділянок, а сама спірна земельна ділянка була сформована та зареєстрована ще у 2012 році з визначеним цільовим призначенням і кадастровим номером, який залишається незмінним незалежно від зміни власника.
Відповідач-2 також заперечує доводи апелянта щодо порушення інтересів держави. У відзиві детально обґрунтовано, що спірна земельна ділянка є об`єктом комунальної, а не державної власності, а тому держава не є носієм порушеного права. Прокурором не доведено, у чому саме полягає порушення інтересів держави, та не визначено належний орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Надходження коштів від продажу земельної ділянки до бюджету територіальної громади не може розцінюватися як шкода інтересам держави.
У відзиві відповідач-2 спростовує твердження про відсутність проєкту землеустрою та неправильне визначення площі земельної ділянки. Наявними у справі доказами підтверджено, що земельна ділянка була сформована, зареєстрована в Державному земельному кадастрі, мала визначене цільове призначення як земля промисловості та перебувала у межах санітарно-захисної зони, що виключає можливість її альтернативного використання та твердження про нібито занижену вартість.
Крім того, відповідач-2 зазначає, що право власності ТОВ «ПОВЛАС» на розташовані на ділянці нежитлові будівлі не оспорюється, а позивач не надав доказів того, що ці об`єкти на момент продажу належали міській раді чи іншому суб`єкту. Усі припущення апелянта не підтверджені належними та допустимими доказами, що суперечить вимогам статей 13 і 73 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідач-2 доводить, що наведені прокурором постанови Верховного Суду стосуються інших, непорівнюваних правовідносин або взагалі не існують у зазначеній апелянтом редакції, тоді як суд першої інстанції обґрунтовано врахував релевантні правові висновки Верховного Суду у подібних справах, які апелянтом не були спростовані. 
АТ «Банк «УКРАЇНСЬКИЙ КАПІТАЛ» заперечуючи доводи апеляційної скарги у відзиві зазначив, що доводи апелянта не спростовують правомірність і законність рішення суду першої інстанції та не містять належних підстав для його скасування. Прокурор, звертаючись із позовом, обґрунтовував заявлені вимоги виключно твердженням про порушення Житомирською міською радою положень статті 134 Земельного кодексу України, зокрема у зв`язку з передачею у власність земельної ділянки, площа якої, на думку прокурора, перевищує площу розташованого на ній нерухомого майна. Водночас у відзиві наголошується, що такий підхід є формальним та не враховує правову природу спірних правовідносин.
Банк посилається на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 921/158/18, відповідно до яких діє принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна. Зміст цього принципу розкрито у статті 120 Земельного кодексу України та статті 377 Цивільного кодексу України і полягає в тому, що особа, яка законно набула у власність будівлю або споруду, має цивільний інтерес та правомірне очікування щодо оформлення права на земельну ділянку, необхідну для її обслуговування та експлуатації. При цьому жодна інша особа, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на відповідну земельну ділянку, оскільки вона зайнята цим об`єктом.
Поряд з цим, банк зазначає, що як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, на момент прийняття Житомирською міською радою оспорюваного рішення право власності на комплекс нежитлових приміщень загальною площею 191,6 кв.м, розташований у місті Житомирі по вул. Покровській, 67-а, було належним чином зареєстровано за ТОВ «ПОВЛАС». Підставою набуття такого права став акт приймання-передачі майна до статутного капіталу товариства. Отже, саме ТОВ «ПОВЛАС» як законний власник нерухомого майна мало право на оформлення земельної ділянки під відповідними об`єктами. Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що Житомирською міською радою було дотримано передбачений законом порядок формування, відведення та передачі у власність спірної земельної ділянки ТОВ «ПОВЛАС». При цьому суд врахував індивідуальні особливості спірної земельної ділянки, зокрема її складну конфігурацію, розташування між іншими виробничими об`єктами, наявність на ній кількох об`єктів нерухомого майна, розміщених у різних частинах ділянки, існування санітарно-захисної зони, а також необхідність забезпечення заїздів і належної логістики. Сукупність цих факторів обґрунтовує розмір земельної ділянки та спростовує твердження прокурора про її нібито надмірну площу.
Також банк стверджує, що сам по собі факт перевищення площі земельної ділянки над площею об`єктів нерухомості не є достатньою та самостійною підставою для визнання передачі земельної ділянки незаконною. У таких спорах саме позивач зобов`язаний довести належними та допустимими доказами, який розмір земельної ділянки є необхідним і достатнім для обслуговування та експлуатації відповідного нерухомого майна. Цей підхід відповідає принципу диспозитивності господарського судочинства, закріпленому у статті 14 Господарського процесуального кодексу України, і був належним чином врахований судом першої інстанції.
Окремо банк у відзиві звертає увагу на позицію Верховного Суду у постанові від 30.03.2021 у справі №922/1323/20 якщо продавець (попередній власник) нерухомого майна (будівель, споруд) належним чином не оформив право користування земельною ділянкою певної площі, суду слід виходити з того, що оскільки чинне земельне законодавство не визначає методики визначення площі, яка є достатньою з метою обслуговування, функціонування та експлуатації будівлі (ведення господарської діяльності), то самі по собі ДБН не можуть обґрунтовувати необхідний розмір земельної ділянки, призначеної для обслуговування будівлі, позаяк ДБН - це норми з іншим предметом правового регулювання, які містять вимоги саме для будівництва об`єктів нерухомості, а не для обслуговування нерухомого майна.
З урахуванням вищезазначеного банк вважає рішення Господарського суду Житомирської області від 14.10.2025 по справі №906/57/25 законним та обґрунтованим, таким, що відповідає фактичним обставинам справи, положенням чинного законодавства та висновкам щодо застосування норм права, які викладено у постановах Верховного Суду.

3. Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції. Правові норми, застосовані апеляційним судом до спірних правовідносин та правова позиція апеляційного суду стосовно обставин справи і доводів апеляційної скарги.
Згідно ст. 131-1 Конституції України на органи прокуратури покладено функцію представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, визначеному законом.
Приписами ч. 3 ст. 53 ГПК України закріплено право прокурора у визначених законом випадках звертатися до суду з позовною заявою, а також подавати апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (ч. ч. 4, 5 ст. 53 ГПК України).
Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Згідно висновку Конституційного Суду України, наведеного у рішенні від 08.04.99 №3-рп/99, поняття "інтереси держави" є оціночним; в кожному конкретному випадку прокурор, який звертається до суду із заявою, повинен обґрунтувати в суді наявність підстав для представництва інтересів держави (в тому числі публічних інтересів територіальної громади), але виключного переліку обставин, які можуть використовуватися, закон не передбачає.
Необхідність захисту інтересів держави у даній справі прокурор обґрунтовує прийняттям органом місцевого самоврядування (Житомирською міською радою) незаконного, на його думку, рішення щодо розпорядження землею, яка є основним національним багатством, яке перебуває під особливою охороною держави відповідно до ст. 14 Конституції України, ст.1 ЗК України, ст.2 Закону України "Про охорону земель".
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі №483/448/20, визначено, що прокурор може звертатися до суду в інтересах держави в особі органу державної влади чи місцевого самоврядування, зокрема, тоді, коли цей орган є стороною правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. Оскільки таку позовну вимогу вправі заявити, зокрема, будь-яка сторона правочину, відповідний орган може бути позивачем. У такій ситуації прокурор для представництва інтересів держави в особі компетентного органу, як сторони правочину має продемонструвати, що цей орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист відповідних інтересів, не реагуючи на повідомлення прокурора про наявність підстав для звернення до суду.
При цьому Велика Палата Верховного Суду наголосила, що оскаржуючи рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування та правочин щодо розпорядження майном прокурор вправі звернутися до суду або як самостійний позивач в інтересах держави, визначивши такий орган відповідачем (коли оскаржується рішення останнього), або в інтересах держави в особі відповідного органу, зокрема тоді, коли цей орган є стороною (представником сторони) правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. У разі задоволення вимоги про визнання недійсним правочину та про повернення отриманого за ним (наприклад, земельної ділянки) чи про витребування майна від набувача, таке повернення та витребування відбувається на користь держави чи територіальної громади, від імені яких відповідний орган може діяти тільки як представник.
Такі висновки узгоджуються із постановами Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц, від 15.01.2020 у справі №698/119/18, від 15.09.2020 у справі №469/1044/17.
Поряд з цим, суд апеляційної інстанції акцентує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.06.2024 у справі №925/1133/18 узагальнила висновки щодо застосування вищенаведених норм права та виснувала, що: 1) прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, якщо орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси; орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави; 2) прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.
Отже, процесуальний статус органу місцевого самоврядування у спорі, ініційованому прокурором з метою захисту прав власника земельної ділянки, визначається предметом спору та правовими підставами заявлених позовних вимог.
Таким чином, у разі, якщо орган місцевого самоврядування приймає рішення всупереч закону та інтересам громади прокурор має право діяти на захист порушених державних інтересів громади шляхом подання відповідного позову до суду. В цьому випадку відповідний орган - Житомирська міська рада набуває статусу відповідача. 
Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2024 у справі №925/1133/18. 
При цьому узагальнені висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 11.06.2024 у справі №925/1133/18, сформовані у межах спору про визнання незаконним і скасування рішення міської ради та визнання недійсними змін до договору оренди землі. Тому, дійсно, у випадку, коли уповноважений орган є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави, прокурор діє як самостійний позивач, а орган не може бути визначений позивачем. 
Наявність представницького органу у територіальної громади не може позбавляти прокурора права, передбаченого ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", захищати порушені інтереси держави.
Прокурор обґрунтовує заявлені позовні вимоги тим, що Житомирська міська рада, реалізовуючи свої повноваження як орган місцевого самоврядування, на його переконання, діяла всупереч інтересам держави та з істотним порушенням норм земельного законодавства. Зокрема, за твердженням прокурора, міською радою без дотримання обов`язкової процедури відчуження земель комунальної власності шляхом проведення земельних торгів (аукціону) було прийнято рішення про продаж Товариству з обмеженою відповідальністю «ПОВЛАС» земельної ділянки з кадастровим номером 1810136300:07:031:0058. При цьому прокурор наголошує, що площа відчуженої земельної ділянки є явно непропорційною та за його оцінкою, більш ніж у шістдесят разів перевищує площу розташованого на ній нерухомого майна, право власності на яке належить товариству. Саме така, на думку позивача, безпідставна та економічно необґрунтована передача значної за розмірами земельної ділянки одному суб`єкту господарювання без конкурентних процедур, прокурор вважає порушенням публічних інтересів і вимог чинного законодавства, що, у свою чергу, зумовило звернення до суду з даним позовом з метою скасування відповідних рішень органу місцевого самоврядування та відновлення, як стверджується, порушених інтересів держави.
З урахуванням наведеного у сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у даному випадку прокурор обґрунтовано та правомірно реалізував своє право на самостійне звернення до суду з позовом в інтересах держави без визначення іншого компетентного органу, уповноваженого на захист таких інтересів. Це зумовлено тим, що Житомирська міська рада є одним зі співвідповідачів у справі, а оспорюване прокурором рішення прийняте саме цим органом у межах реалізації ним повноважень власника земельної ділянки комунальної форми власності. Предметом судового розгляду є, зокрема, дотримання міською радою встановленої законом процедури продажу земельної ділянки на конкурентних засадах, тобто шляхом проведення земельних торгів, що, на переконання прокурора, не було забезпечено. Наявність у прокурора відповідних повноважень на звернення до суду у цій справі узгоджується з актуальною правовою позицією Великої Палати Верховного Суду щодо застосування положень частин третьої та четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та частин четвертої і п`ятої статті 53 Господарського процесуального кодексу України, викладеною у постанові від 11 червня 2024 року у справі №925/1133/18.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність доводів відповідачів щодо відсутності у даному випадку правових підстав для здійснення прокурором представництва інтересів держави в суді та відповідно обґрунтовано відхилив такі заперечення як такі, що не відповідають вимогам закону та усталеній судовій практиці.

Щодо розгляду справи по суті, колегія суддів зазначає наступне.
29 березня 2012 року рішенням Житомирської міської ради №341 "Про надання дозволу на складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок юридичним та фізичним особам" надано дозвіл ТОВ "ЖЛ" на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: м. Житомир, вул. Домбровського, 3, орієнтовна площа 1,3648 га (а.с.31-32 т.2).
У матеріалах справи наявний проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки ТДВ "ЖЛ" для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд іншої промисловості по вул. Домбровського, 3 у м. Житомирі. Кадастровий номер 1810136300:07:031:0058, загальна площа 1,3648 га. Запроектована форма власності: оренда. Згідно експлікації угідь на земельній ділянці, станом на 2012 рік, знаходяться: 1. Будівля (руїни) 0,1661 га. 2. Будівля 0,0030 га. 3. Будівля 0,0340га. 4. Двір 0,0023 га. 5. Будівля 0,0144 га. 6. Двір 1,0343 га. 7. Двір (сервітут) 0,0877 га. 8. Двір 0,0230га. (а.с.86-123 т.1)
30 серпня 2012 року рішенням Житомирської міської ради №409 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано ТДВ "ЖЛ" земельну ділянку з кадастровим номером 1810136300:07:031:0058 в оренду строком на 5 (п`ять) років (а.с.33-35 т.2).
Згідно з витягу з Державного земельного кадастру 15.10.2012 зареєстровано земельну ділянку комунальної власності з кадастровим номером 1810136300:07:031:0058, загальною площею 1,3468 га, на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок від 05.04.2012 (а.с.18 т.1).
Товариство з обмеженою відповідальністю "ПОВЛАС" (код ЄДРПОУ 45017386) є юридичною особою, яка створена та зареєстрована за законодавством України. Керівником товариства є ОСОБА_1 , який є єдиним учасником товариства з часткою 100% статутного капіталу (а.с.166-167 т.1). 
26 січня 2023 року рішенням єдиного учасника ТОВ "ПОВЛАС" №26/01-2023 збільшено статутний капітал товариства за рахунок залучення додаткового негрошового вкладу ОСОБА_1 та прийнято до статутного капіталу комплекс загальною площею 191,6кв.м., який складається з двох нежитлових будівель: літ. А загальною площею 143,8кв.м. та літ. Б загальною площею 47,8 кв.м., за адресою: м. Житомир, вул. Покровська, буд. 67-а (а.с.167 на звороті т.1).
27 січня 2023 року ОСОБА_1 згідно нотаріально посвідченого акту приймання-передачі майна передано до статутного капіталу ТОВ "ПОВЛАС" комплекс загальною площею 191,6 кв.м. У акті вказано: документи, що посвідчують право власності ОСОБА_1 на майно - свідоцтво про право власності на комплекс, видане виконкомом Житомирської міської ради 21.05.2001. Право власності на комплекс зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 09.01.2023 за №48953209, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2679901318040. Право власності на нерухоме майно, вказане в п.1 даного акту, виникає у ТОВ "ПОВЛАС" з моменту державної реєстрації права власності відповідно до чинного законодавства України (а.с.168 т.1).
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав 02.02.2023 зареєстровано право власності ТОВ "ПОВЛАС" на вищевказаний комплекс нежитлових будівель (а.с.201 т.1).
23 лютого 2023 року рішенням Житомирської міської ради №743, Житомирській міській ОТГ надано згоду на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель комунальної власності за адресою: м. Житомир, вул. Домбровського, 3, загальною площею 1,3648 га, з метою виготовлення технічної документації та із землеустрою і подальшого внесення виправлених відомостей до ДЗК (а.с.38-39 т.2).
У 2023 році ТОВ "Земельна агенція" розроблено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки з кадастровим номером 1810136300:07:031:0058 комунальної власності загальною площею 1,3468 га для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості Житомирської міської ОТГ в особі Житомирської міської ради за адресою: м.Житомир, вул. Покровська, 67-А. З експлікації угідь вбачається, що загальна площа земельної ділянки складає 1,3468 га, з яких: площа землі під будівлями складає 0,0061 га та 0,0162 га; площа землі під проїздами, проходами та площадками складає 1,3245 га (а.с.138-172 т.1).
Рішенням Житомирської міської ради №836 від 29.06.2023 "Про затвердження документації із землеустрою, надання права користування земельними ділянками" затверджено технічну документацію із землеустрою, на земельній ділянці з кадастровим номером 1810136300:07:031:00580058 встановлено обмеження: 0,0133 га - право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; 1,3468 га - санітарно-захисна зона навколо об`єкта (а.с.40-41 т.2).
В силу дії частини 2 статті 19 Конституції України та статті 24 Закону України "Про місцеве самоврядування", на органи місцевого самоврядування, їх посадових осіб покладено обов`язок діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 1 статті 140 Конституції України, право територіальних громад на самостійне вирішення питань місцевого значення в межах Конституції і законів України (місцеве самоврядування) здійснюється через сільські, селищні, районні, міські, обласні ради та їх виконавчі органи.
Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 26 березня 2002 року №6-рп/2002 визначив політико-правову природу органів місцевого самоврядування, які є не органами державної влади, а представницькими органами, через які здійснюється право територіальної громади самостійно вирішувати питання саме місцевого значення, тобто такі, які пов`язані передусім з життєдіяльністю територіальних громад і перелік яких визначено у Конституції і законах України.
Гарантоване державою місцеве самоврядування передбачає правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність, яка має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами статей 8, 19, 140, 143, 144, 146 Конституції України.
Отже, з аналізу вказаних конституційних приписів вбачається, що органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та, приймаючи рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Такі ж положення закріплені і у статті 4 Європейської хартії місцевого самоврядування.
Додержання всіма учасниками суспільних відносин принципу законності, який закріплено у статті 68 Конституції України (кожен зобов`язаний неухильно додержуватись Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей), відображає фундаментальне положення конституціоналізму щодо необхідності обмежень наділених владою суб`єктів діяти виключно відповідно до установлених чинним законодавством України цілей їх утворення.
Згідно з вимогами статті 1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", право комунальної власності - це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.
Відповідно до вимог статтей 10, 25 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.
Згідно статті 172 Цивільного кодексу України, територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їх компетенції, встановленої законом. Аналогічна норма міститься і у статті 80 Земельного кодексу України.
Отже, територіальна громада, як власник об`єктів права комунальної власності, делегує відповідній раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом, Цивільним кодексом України та Земельним кодексом України.
Поряд з тим, статтею 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад, керуючись законом, здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.
Пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що до компетенції рад відносяться питання щодо регулювання земельних відносин у відповідності до вимог чинного законодавства. Повноваження сільських, селищних, районних, міських, обласних рад та їх виконавчих органів визначені в статтях 8-12 Земельного кодексу України (розпорядження землями, передача земельних ділянок у власність громадянам та юридичним особам, надання земельних ділянок у користування, вилучення земельних ділянок, викуп земельних ділянок для суспільних потреб, організація землеустрою тощо). Аналогічні повноваження органів виконавчої влади в галузі земельних відносин визначено у главі 3 Земельного кодексу України.
Відповідно до статті 122 Земельного кодексу України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
У силу законодавчих приписів рішення суб`єктів владних повноважень не є абсолютними (у розумінні їх здійснення "на власний розсуд"), вони реалізуються самостійно, але в межах повноважень, прямо передбачених Конституцією та законами України.
З огляду на викладене суб`єкт владних повноважень, який діє в інтересах територіальної громади як власника майна, повинен вчиняти щодо нього будь-які дії виходячи з волі та волевиявлення власника, у межах і спосіб волевиявлення, що характеризує добросовісність набуття права власності (володіння, користування, розпорядження).
Прийняття органом місцевого самоврядування рішень усупереч вимогам, встановлених законодавством, не буде відображати волю територіальної громади як власника, оскільки її інтереси визначаються доцільністю, економністю та ефективністю використання майна.
Аналогічні правові висновки наведені в постанові Верховного Суду у справі №916/2131/15, у постанові від 23 січня 2019 року в справі №916/2130/15 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року в справі №522/2110/15-ц.
Порушення вимог законодавства під час розпорядження земельними ділянками комунальної власності не тільки не відображає волю територіальної громади на розпорядження земельними ділянками комунальної форми власності, а й порушує суспільні інтереси та інтереси територіальної громади.
Згідно з частинами 1-3 статті 78 Земельного кодексу України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.
Частинами 1, 2 статті 83 Земельного кодексу України визначено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю.
У комунальній власності перебувають: усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.
Таким чином, Житомирська міська рада наділена правом відчуження земельних ділянок у приватну власність із земель комунальної власності.
При цьому, таке питання може бути вирішено радою якщо інше не встановлено законом, лише відповідно до законодавства, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, від імені та в інтересах відповідної територіальної громади, у межах компетенції ради, встановленої законом.
З матеріалів справи вбачається, що 15.10.2012 у встановленому законом порядку здійснено державну реєстрацію земельної ділянки комунальної форми власності з кадастровим номером 1810136300:07:031:0058 загальною площею 1,3468 га, що підтверджується матеріалами справи (а.с.18 т.1). З моменту такої реєстрації зазначена земельна ділянка набула статусу сформованого об`єкта цивільних та земельних прав, визначеного за місцем розташування, площею, цільовим призначенням та кадастровим номером, а відтак стала об`єктом правового регулювання відповідно до норм Земельного кодексу України.
Власником спірної земельної ділянки є Житомирська міська об`єднана територіальна громада, від імені та в інтересах якої права власника реалізуються органом місцевого самоврядування - Житомирською міською радою. Саме територіальна громада як суб`єкт права комунальної власності наділяє міську раду повноваженнями щодо володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, однак такі повноваження не є абсолютними чи дискреційними.
Житомирська міська рада, здійснюючи делеговані їй функції власника, зобов`язана діяти виключно від імені відповідної територіальної громади, в її інтересах, а також у суворій відповідності до вимог Конституції України, Земельного кодексу України, законів України «Про місцеве самоврядування в Україні» та інших нормативно-правових актів. Реалізація права розпорядження земельною ділянкою можлива лише у спосіб та в межах повноважень, прямо передбачених законом, із дотриманням встановлених процедур, принципів законності, публічності, добросовісності та забезпечення балансу публічних і приватних інтересів.
Таким чином, факт реєстрації спірної земельної ділянки у 2012 році та її перебування у комунальній власності зумовлює обов`язок Житомирської міської ради при прийнятті будь-яких рішень щодо цієї земельної ділянки діяти не як самостійний власник, а як уповноважений представник територіальної громади, пов`язаний приписами закону та відповідальністю за дотримання визначеного законодавством порядку розпорядження землями комунальної форми власності.
В силу дії частини 1 статті 144 Конституції України, формами та засобами реалізації права територіальних громад на місцеве самоврядування є рішення уповноважених органів, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.
Частиною 1 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що способом реалізації компетенції органу місцевого самоврядування є нормативні та інші акти (ненормативні) у формі рішень.
Рішення уповноваженого органу місцевого самоврядування щодо розпорядження землями комунальної власності є зовнішнім вираженням законодавчо обумовленої управлінської діяльності та владної волі суб`єкта владних повноважень, який в інтересах територіальної громади як власника землі здійснює правомочність щодо розпорядження нею з дотриманням земельних інтересів суспільства в цілому та територіальної громади зокрема.
Прийняття органом місцевого самоврядування рішень ненормативного акта породжує виникнення правовідносин, пов`язаних з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів у сфері земельних відносин.
Правовий акт - це акт волевиявлення (рішення) уповноваженого суб`єкта права, що регулює суспільні відносини за допомогою встановлення (зміни, скасування, зміни сфери дії) правових норм, а також визначення (зміни, припинення) на основі цих норм прав і обов`язків учасників конкретних правовідносин тощо.
Ненормативними актами є індивідуально-правові акти (юридичні факти), на підставі яких у конкретних суб`єктів правовідносин (фізичних осіб та/чи юридичних осіб приватного права) виникають, змінюються або припиняються конкретні права і обов`язки.
При цьому акт уповноваженого органу місцевого самоврядування може мати юрисдикційний зміст та може бути підставою для набуття у власність чи користування фізичними та юридичними особами земельних ділянок комунальної власності. У такому разі акт уповноваженого органу місцевого самоврядування набуває нової правової якості, оскільки фактично стає актом зі здійснення правомочності власника земельної ділянки у частині розпорядження нею.
При реалізації рішення уповноваженого органу у випадку не досягнення мети, з якою воно видається, ненормативний акт зазвичай не вичерпує свою дію фактами його застосування, а діє впродовж тривалого часу, а тому не має одноразового застосування.
Ненормативні акти індивідуальної дії у сфері земельних відносин також можуть діяти тривалий проміжок часу з моменту їх прийняття до моменту їх виконання, що породжує можливість їх судового оскарження.
До таких актів, які не вичерпали свою дію, можна віднести рішення уповноваженого органу: про продаж земельних ділянок у власність шляхом викупу, про продаж земельних ділянок або прав на них на земельних торгах; про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу їх у користування (оренду, суперфіцій, емфітевзис) або у власність; про затвердження проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки тощо.
Указані рішення уповноваженого органу істотно відрізняються від актів ненормативного характеру індивідуальної дії, дія яких вичерпується незалежно від моменту їх виконання (рішення про надання дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення у власність або користування земель; технічних документацій із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі на місцевості; проведення інвентаризації тощо).
Згідно зі статтею 152 Земельного кодексу України, захист прав на земельні ділянки здійснюється, крім іншого, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, визнання угоди недійсною.
За імперативними вимогами частини 10 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.
В даному контексті слід звернути увагу, що у пункті 5 рішення Конституційного Суду України №7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року, зазначено, що зі змісту частини 2 статті 144 Конституції України та частини 10 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом загальної юрисдикції, тобто в судовому порядку.
Частиною 1 статті 21 Цивільного кодексу України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.
Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є, також, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.
Схожий правовий висновок викладений Верховним Судом у справах, предметом позову, в яких є вимога про визнання рішення органу місцевого самоврядування незаконним та його скасування (у постановах від 29 квітня 2020 року в справі №922/1363/19, від 14 травня 2020 року в справі №927/580/19, від 12 грудня 2019 року в справі №924/817/16).
Згідно з частиною 1 статтею 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.
Відповідно до статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин. Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі.
Відповідно до частин 1, 2 статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
За змістом статті 127 Земельного кодексу України органи державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, здійснюють продаж земельних ділянок державної чи комунальної власності або передають їх у користування (оренду, суперфіцій, емфітевзис) громадянам, юридичним особам та іноземним державам на підставах та в порядку, встановлених цим Кодексом.
У статті 128 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) унормовано порядок продажу земельних ділянок державної та комунальної власності громадянам та юридичним особам. Так, за змістом наведеної норми продаж громадянам і юридичним особам земельних ділянок державної (крім земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації) та комунальної власності для потреб, визначених цим Кодексом, провадиться місцевими державними адміністраціями, Радою міністрів Автономної Республіки Крим або органами місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Громадяни та юридичні особи, зацікавлені у придбанні земельних ділянок у власність, подають заяву (клопотання) до відповідного органу виконавчої влади або сільської, селищної, міської ради чи державного органу приватизації. У заяві (клопотанні) зазначаються місце розташування земельної ділянки, її цільове призначення, розміри та площа, а також згода на укладення договору про оплату авансового внеску в рахунок оплати ціни земельної ділянки. До заяви (клопотання) додаються: а) документ, що посвідчує право користування земельною ділянкою (у разі його наявності), та документи, що посвідчують право власності на нерухоме майно (будівлі та споруди), розташоване на цій земельній ділянці (у разі наявності на земельній ділянці будівель, споруд); б) копія установчих документів для юридичної особи, а для громадянина - копія документа, що посвідчує особу; в) виключено г) копія свідоцтва про реєстрацію постійного представництва з правом ведення господарської діяльності на території України - для юридичних осіб, створених та зареєстрованих відповідно до законодавства іноземної держави. Орган державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим або орган місцевого самоврядування у місячний строк розглядає заяву (клопотання) і приймає рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (якщо такий проект відсутній) та/або про проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки (крім земельних ділянок площею понад 50 гектарів для розміщення відкритих спортивних і фізкультурно-оздоровчих споруд) чи про відмову в продажу із зазначенням обґрунтованих причин відмови. Підставою для відмови в продажу земельної ділянки є: а) неподання документів, необхідних для прийняття рішення щодо продажу такої земельної ділянки; б) виявлення недостовірних відомостей у поданих документах; в) якщо щодо суб`єкта підприємницької діяльності порушена справа про банкрутство або припинення його діяльності; г) встановлена цим Кодексом заборона на передачу земельної ділянки у приватну власність; ґ) відмова від укладення договору про оплату авансового внеску в рахунок оплати ціни земельної ділянки. Рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевої державної адміністрації, сільської, селищної, міської ради про продаж земельної ділянки є підставою для укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки.
Відповідно до положень частини 1 статті 134 Земельного кодексу України земельні ділянки державної чи комунальної власності продаються або передаються в користування (оренду, суперфіцій, емфітевзис) окремими лотами на конкурентних засадах (на земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті.
За змістом абзацу 1 частини 2 статті 134 Земельного кодексу України не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.
У розумінні наведених положень законодавства незастосування конкурентної процедури у виді земельних торгів допускається виключно у випадку, коли земельна ділянка державної чи комунальної власності надається фізичним або юридичним особам у користування чи відчужується з метою обслуговування та експлуатації вже існуючих об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), розташованих на такій земельній ділянці, та які належать на праві власності зазначеним особам для їх подальшого використання відповідно до цільового та функціонального призначення, яке існувало на момент їх придбання.
Таке правове регулювання з боку законодавця є виправданим і логічним та створює передумови одночасно як для усунення випадків покладення на власників таких об`єктів надмірного тягаря, пов`язаного з необхідністю оформлення права землекористування, так і для недопущення ухилення учасників земельних правовідносин від дотримання приписів законодавства щодо отримання земельних ділянок на конкурентних засадах та/або їх отримання з метою використання, що відрізняється від цільового використання об`єктів нерухомості, та/або у розмірі, який необґрунтовано значно перевищує площу таких об`єктів.
Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі №921/158/18, згідно з принципом єдності юридичної дол. земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди (зміст якого розкривається, зокрема, у статті 120 Земельного кодексу України та статті 377 Цивільного кодексу України) особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття. Отже, відповідно до зазначених правових норм власники споруди мають право на користування земельною ділянкою, на якій вона розташована. Ніхто інший, окрім власника цього об`єкта, не може претендувати на вказану земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна.
31 травня 2023 року ТОВ "ПОВЛАС" звернулося до Житомирської міської ради з заявою про надання дозволу на проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки площею 1,3468 га, яка розташована за адресою: вул. Покровська, 67-А. Зазначено, що на даній земельній ділянці у товариства наявне нерухоме майно. Цільове призначення: для розміщення та експлуатації будівель та споруд іншої промисловості (а.с.12 т.1). До заяви додано витяг з Державного реєстру речових прав від 06.02.2023 щодо об`єкту нерухомого майна з реєстраційним номером 2679901318040 та копію технічного паспорту на комплекс будівель і споруд, по вул. Покровська, 67-а у м. Житомирі, станом на 30.01.2023 року, замовником якого є ТОВ "ПОВЛАС" (а.с.13-16 т.1). 
Згідно технічного паспорту на комплекс будівель та споруд за адресою: Житомирська обл., м. Житомир, вул. Покровська, буд. 67-а, нежитлова будівля літ. А загальною площею 143,8 кв.м. складається з: тамбуру 4,2 кв.м., нежитлового приміщення 26,9 кв.м., нежитлового приміщення 143,8 кв.м. Нежитлова будівля літ. Б загальною площею 47,8 кв.м. складається з нежитлового приміщення 47,8 кв.м. У характеристиці вказано, що нежитлова будівля літ. А та нежитлова будівля літ. Б споруджені/реконструйовані у 1975 році (а.с.14-16 т.1).
Рішенням Житомирської міської ради №964 від 09.11.2023 "Про надання дозволу суб`єктам земельних відносин на проведення експертної грошової оцінки земельних ділянок несільськогосподарського призначення в м. Житомирі" ТОВ "ПОВЛАС" надано дозвіл на проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки з кадастровим номером 1810136300:07:031:0058 (а.с.10-11 т.1).
ТОВ "Перша земельна агенція" складено висновок про експертну грошову оцінку земельної ділянки з кадастровим номером 1810136300:07:031:0058, згідно якого вартість об`єкта оцінки становить - 2 189 358,08 грн (а.с.203 т.1).
21 грудня 2023 року рішенням Житомирської міської ради №1026 "Про продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення в м. Житомирі, на яких розміщені об`єкти нерухомого майна заявників" вирішено погодити звіт про експертну грошову оцінку земельної ділянки у розмірі 2 189 358,08 грн та продати ТОВ "ПОВЛАС" земельну ділянку площею 1,3468 га, за адресою: вул.Покровська, 67-а, кадастровий номер 1810136300:07:031:0058, на якій розміщені об`єкти нерухомого майна заявника за 2 189 358,08 грн, для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості (а.с.20-21 т.1).
Житомирська міська рада в свою чергу у своїх поясненнях зазначає, що під час прийняття оспорюваного рішення нею було належним чином враховано фактичні та правові обставини, пов`язані з наявністю на спірній земельній ділянці об`єктів нерухомого майна, право власності на які у встановленому законом порядку зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю «ПОВЛАС». Зазначені обставини, на думку Ради, мали визначальне значення для обрання відповідного способу розпорядження земельною ділянкою.
Міська рада наголошує, що розміщення на земельній ділянці нежитлових будівель, які належать ТОВ «ПОВЛАС» на праві приватної власності, зумовлює застосування спеціального правового режиму щодо передачі такої земельної ділянки. У цьому контексті Рада виходить з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна, закріпленого у нормах земельного та цивільного законодавства, відповідно до якого власник будівель має переважне право на оформлення прав на земельну ділянку, необхідну для їх обслуговування та експлуатації.
Саме з огляду на наявність у ТОВ «ПОВЛАС» зареєстрованих прав на нежитлові будівлі, розташовані в межах спірної земельної ділянки, Житомирська міська рада дійшла висновку про відсутність правових підстав для проведення земельних торгів. Проведення аукціону у такій ситуації, на переконання Ради, було б таким, що суперечило б вимогам чинного законодавства, оскільки жоден інший суб`єкт, крім власника розташованого на ділянці нерухомого майна, не міг би на законних підставах претендувати на набуття прав на цю земельну ділянку.
Таким чином, Житомирська міська рада вважає, що прийняття рішення щодо спірної земельної ділянки на позаконкурентних засадах зумовлене об`єктивними обставинами, прямо пов`язаними з правовим статусом земельної ділянки та наявністю на ній об`єктів нерухомості ТОВ «ПОВЛАС» і відповідало вимогам земельного законодавства та принципам раціонального й ефективного використання земель комунальної власності.
Разом з цим, колегія суддів відзначає, що на момент прийняття Житомирською міською радою оспорюваного рішення право приватної власності на комплекс нежитлових приміщень загальною площею 191,6 кв. м, розташований за адресою: м. Житомир, вул. Покровська, буд. 67-а, вже було належним чином оформлене та зареєстроване за Товариством з обмеженою відповідальністю «ПОВЛАС». Державна реєстрація відповідного речового права була здійснена 02 лютого 2023 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 321999167 від 06 лютого 2023 року (а.с. 13, 168 т.1). 
Судом апеляційної інстанції також встановлено, що підставою набуття відповідачем-2 права власності на зазначений об`єкт нерухомості став нотаріально посвідчений акт приймання-передачі майна до статутного капіталу ТОВ «ПОВЛАС» від 27 січня 2023 року, на підставі якого фізична особа ОСОБА_1 передав до статутного капіталу товариства належний йому на праві приватної власності комплекс нежитлових приміщень загальною площею 191,6 кв. м. Згідно з умовами зазначеного акта, до складу переданого майна входять дві нежитлові будівлі, а саме будівля літ. А загальною площею 143,8 кв. м та будівля літ. Б загальною площею 47,8 кв. м, які розташовані за однією адресою: м. Житомир, вул. Покровська, буд.67-а . У пункті 2 акта приймання-передачі майна прямо зазначено, що право власності ОСОБА_1 на переданий комплекс нежитлових приміщень посвідчувалося свідоцтвом про право власності на комплекс, виданим виконавчим комітетом Житомирської міської ради 21 травня 2001 року. Крім того, судом встановлено, що право власності на зазначений об`єкт нерухомого майна зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 09 січня 2023 року за номером запису 48953209, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 2679901318040 (а.с.168 т.1).
Оцінюючи наведені обставини, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що жодних доказів скасування чи визнання недійсними правовстановлюючих документів, які посвідчують право власності ТОВ «ПОВЛАС» на зазначений комплекс нежитлових приміщень, прокурором суду не надано. Відповідні вимоги про оскарження чи скасування таких документів у межах даного позову також не заявлялися. Аналогічно судом не встановлено обставин скасування або визнання недійсним свідоцтва про право власності на комплекс нежитлових будівель загальною площею 191,6 кв. м за адресою: м. Житомир, вул. Покровська, буд. 67-а , яке було видане ОСОБА_1 у 2001 році та слугувало підставою для подальшого набуття права власності товариством.
Поряд з цим, судова колегія також відзначає, що питання правомірності чи неправомірності первинного набуття ОСОБА_1 права власності на спірний комплекс нежитлових приміщень не є предметом доказування у даній справі, оскільки такі обставини не охоплюються заявленими позовними вимогами та не мають безпосереднього значення для вирішення спору щодо законності прийняття оспорюваного рішення органу місцевого самоврядування. 
З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що з моменту набуття особою права приватної власності на об`єкт нерухомого майна (будівлю або споруду) така особа одночасно набуває й похідних прав на земельну ділянку, на якій розміщений відповідний об`єкт. До таких прав, зокрема, належить право користування земельною ділянкою, необхідною для обслуговування та експлуатації нерухомого майна, а також право вимагати оформлення відповідного речового права на землю у порядку, передбаченому земельним законодавством. Зазначений підхід ґрунтується на принципі єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній об`єкта нерухомості, який послідовно застосовується судами та отримав закріплення у правових висновках Верховного Суду.
Зокрема, у пунктах 6.17 та 6.19 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі №922/3473/23 зазначено, що із набуттям права власності на об`єкт нерухомості (будівлю, споруду) особа набуває і прав на землю, до яких, у тому числі, належить право користування земельною ділянкою. Таким чином, власник об`єкта нерухомого майна (будівлі, споруди) набуває і право викупу земельної ділянки на неконкурентних засадах.
Водночас колегія суддів зазначає, що господарський суд при вирішенні спору зобов`язаний діяти в межах принципу диспозитивності та процесуальної економії і розглядати справу виключно в межах предмета та підстав позову, які самостійно визначаються позивачем у позовній заяві. Суд не наділений повноваженнями виходити за межі заявлених вимог, змінювати або доповнювати підстави позову, а також надавати оцінку обставинам, які не були покладені позивачем в основу своїх вимог. Такий підхід узгоджується з правовою позицією Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною у постанові від 26 вересня 2025 року у справі № 910/15997/24.
Отже, формування змісту та обсягу позовних вимог є реалізацією диспозитивного права позивача, а сам позов має чітко визначену правову та фактичну ціль, яка знаходить своє відображення у конкретних вимогах, сформульованих у позовній заяві. Відповідно, кожна сторона спору самостійно визначає стратегію свого процесуального захисту, обирає аргументацію, формує зміст своїх вимог або заперечень, а також окреслює предмет і підстави позову. Тягар доказування покладається на сторони спору, які зобов`язані довести ті обставини, на які вони посилаються, тоді як суд здійснює розгляд справи та надає правову оцінку виключно в межах заявлених вимог і поданих доказів, у порядку та спосіб, визначені нормами процесуального законодавства.
Враховуючи наявні в матеріалах справи докази зокрема: заява про надання дозволу на проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки площею 1,3468 га, яка розташована за адресою: вул. Покровська, 67-а (а.с.13-16 т.1); витяг з Державного реєстру речових прав від 06.02.2023 щодо об`єкту нерухомого майна з реєстраційним номером 2679901318040 та копію технічного паспорту на комплекс будівель і споруд, по вул. Покровська, 67-а у м. Житомирі, станом на 30.01.2023 року, замовником якого є ТОВ "ПОВЛАС" (а.с.13-16 т.1); технічний паспорт на комплекс будівель та споруд за адресою: Житомирська обл., м. Житомир, вул. Покровська, буд. 67-а (а.с.14-16 т.1); висновок про експертну грошову оцінку земельної ділянки з кадастровим номером 1810136300:07:031:0058, згідно якого вартість об`єкта оцінки становить - 2 189 358,08 грн (а.с.203 т.1); авансовий внесок в розмірі 50 000,00 грн згідно платіжної інструкції №17.08 від.17.08.2023 (а.с.124 т.2) суд апеляційної інстанції виснує, що відповідачем-2 вчинено всі передбачені нормами земельного законодавства дії щодо отримання у власність спірної земельної ділянки. При цьому, діючи саме в правовому полі статті 128 Земельного кодексу України у відповідача-1 були відсутні правові підстави для відмови в продажу вказаної земельної ділянки відповідачу-2 з огляду на розміщення на такій ділянці нерухомого майна, яке належить на праві власності відповідача-2.
Таким чином, враховуючи чинні законодавчі норми, що регулюють правовідносини у даній справі, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачами 1 та 2 дотримано порядок відведення та передачі у власність спірної земельної ділянки відповідачу-2 як власнику нерухомого майна, яке розташоване на ній.
Проте, прокурор обґрунтовуючи позовні вимоги посилається на те, що площа спірної земельної ділянки з кадастровим номером 1810136300:07:031:0058, яка продана відповідачу-2 на позаконкурентних засадах (без проведення земельних торгів), у 60 разів перевищує площу належного відповідачу-2 нерухомого майна, яке на ній розташоване.
Колегія суддів враховує, що розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування розміщеного на ній майна, не є безмежним, оскільки у будь-якому випадку обумовлюється наявною у власника необхідністю використовувати майно за цільовим призначенням. Відтак, обов`язковим у такому випадку є з`ясування дійсного розміру земельної ділянки, яка має бути відведена власнику майна.
Доведення обставин, пов`язаних з обґрунтованістю землевпорядної документації, у тому числі щодо розміру земельної ділянки, покладається на сторони у судовому процесі. При цьому відповідно до загальних засад господарського судочинства, врегульованих статтями 2, 13, 14, 74, 86, 237 ГПК України, позивач у справах зазначеної категорії повинен довести належними доказами, зокрема, але не виключно експертним висновком, ту обставину, що неналежними доказами є розроблений на замовлення відповідача проект землеустрою чи технічна документація із землеустрою, в яких власне і визначається конкретна площа земельної ділянки, необхідна орендарю для експлуатації та функціонування належної йому будівлі (ведення господарської діяльності). При цьому оцінка зазначених доказів повинна здійснюватися судами з дотриманням стандартів доказування, передбачених ГПК України щодо їх належності, допустимості, обґрунтованості та вірогідності.
Таким чином, сам по собі факт перевищення площі відведеної земельної ділянки над площею, займаною об`єктами нерухомості та необхідною для їх обслуговування, не може бути самостійною підставою для визнання такої передачі землі незаконною та задоволення відповідного позову. У зв`язку з цим, оскаржуючи законність передачі земельної ділянки у користування з мотивів неспівмірності площі відведеної земельної ділянки порівняно з площею будівлі, розташованої на цій земельній ділянці, саме позивач повинен належними і допустимими доказами довести розмір земельної ділянки, який є дійсно необхідним для обслуговування та експлуатації розміщеного на землі майна, що відповідає принципу диспозитивності господарського судочинства, закріпленого у статті 14 ГПК України.
Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19.01.2022 у справі №922/461/21, від 21.03.2023 у справі №922/3613/21.
За висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 03.03.2021 у справі №910/12366/18, ключову роль у питанні раціонального (чи не раціонального) використання земельної ділянки відіграє саме проект землеустрою, за яким таку ділянку було відведено у користування, позаяк саме у ньому враховуються усі особливості формування ділянки. Так, в силу специфіки місцевості, виду господарської діяльності, логістичних параметрів та багатьох інших чинників, площа (та, зокрема, і "геометричні розміри") земельної ділянки може перевищувати площу нерухомості, яка на такій ділянці знаходиться. При поданні позову з підстав (надмірність площі земельної ділянки порівняно з площею розташованої на ній нежитлової будівлі), які заявляє прокурор у даній справі, слід враховувати, що одним із можливих способів доказування, крім експертизи, є саме обставини наявності недоліків або неточностей у розробленому проекті землеустрою чи той факт, що проект землеустрою не відповідає вимогам закону або є необґрунтованим. Сама по собі констатація факту того, що площа відведеної земельної ділянки є більшою у математичному порівнянні з площею нерухомості, без обґрунтування належними та допустимими доказами, не може вважатися належним обґрунтуванням позову та не дає підстав для його задоволення.
У справі, що розглядається, судом апеляційної інстанції встановлено, що на підтвердження неспівмірності площі земельної ділянки, порівняно з площею нежитлових будівель, розташованих на ній та належних товариству, прокурор посилається на Державні будівельні норми Б.2.2-12:2019 "Планування та забудова територій", затверджені наказом Міністерства регіонального розвитку від 26.04.2019 №104 та Державні санітарні правила планування та забудови населених пунктів, затверджені наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19.06.1996 №173, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 24.7.1996 за №379/1404. 
Проте, колегія суддів відзначає, що положення ДБН та правил, на які посилається прокурор в обґрунтування підстав позову не встановлюють правил визначення площі, меж, розміру земельної ділянки необхідної для експлуатації та обслуговування вже існуючих, збудованих нежитлових об`єктів, що виключає їх врахування при вирішенні спору.
Судова колегія в контексті викладеного враховує висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30.03.2021 у справі №922/1323/20, якщо продавець (попередній власник) нерухомого майна (будівель, споруд) належним чином не оформив право користування земельною ділянкою певної площі, суду слід виходити з того, що оскільки чинне земельне законодавство не визначає методики визначення площі, яка є достатньою з метою обслуговування, функціонування та експлуатації будівлі (ведення господарської діяльності), то самі по собі ДБН не можуть обґрунтовувати необхідний розмір земельної ділянки, призначеної для обслуговування будівлі, позаяк ДБН - це норми з іншим предметом правового регулювання, які містять вимоги саме для будівництва об`єктів нерухомості, а не для обслуговування нерухомого майна.
Аналогічна позиція врахована у постановах Верховного Суду від 13.08.2024 у справі №924/1015/23, від 23.01.2025 у справі №922/1121/21, від 30.09.2025 у справі №906/350/24.
Разом з цим, колегія суддів звертає увагу, що у матеріалах справи міститься технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки комунальної власності з кадастровим номером 1810136300:07:031:0058. З експлікації угідь вбачається, що загальна площа земельної ділянки складає 1,3468 га, з яких: площа землі під будівлями складає 0,0061 га та 0,0162 га; площа землі під проїздами, проходами та площадками складає 1,3245 га. При цьому, на кадастровому плані земельної ділянки відображено нежитлові приміщення №1, №2 (а.с.138-172 т.1).
У пояснювальній записці до технічної документації зазначено, що обмеження (обтяження) та сервітути на використання земельної ділянки присутні, а саме: санітарно-захисна зона навколо об`єкта (IV-V клас шкідливості), загальною площею 1.3468 га, код згідно класифікатора 03.01; право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху, загальною площею 0.0133 га, код згідно класифікатора 07.02, про що складений перелік обмежень, обтяжень щодо використання земельної ділянки.
Рішенням Житомирської міської ради №836 від 29.06.2023 на земельній ділянці з кадастровим номером 1810136300:07:031:00580058 встановлено обмеження: 0,0133 га - право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; 1,3468 га - санітарно-захисна зона навколо об`єкта (а.с.40-41 т.2).
За наведених обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що спірна земельна ділянка не є типовою за своїми характеристиками та має низку об`єктивних особливостей, які підлягають урахуванню при визначенні її площі та правового режиму використання. Зокрема, спірна земельна ділянка розташована у промисловій зоні міста, безпосередньо між іншими виробничими підприємствами, що об`єктивно зумовлює необхідність врахування суміжної забудови, існуючих інженерних мереж, під`їзних шляхів, санітарних та протипожежних розривів. Таке місце розташування виключає можливість довільного коригування меж земельної ділянки без створення перешкод для експлуатації як власних об`єктів нерухомості відповідача-2, так і об`єктів, що належать іншим суб`єктам господарювання.
Суд також бере до уваги, що на спірній земельній ділянці розміщені об`єкти нерухомого майна, які належать ТОВ «ПОВЛАС» на праві приватної власності, причому зазначені будівлі та споруди розташовані у різних частинах земельної ділянки, а не компактно в одному її сегменті. Така обставина об`єктивно зумовлює необхідність використання значної частини земельної ділянки для забезпечення доступу до кожного з об`єктів, їх обслуговування, ремонту, експлуатації та дотримання вимог безпеки.
Окремо суд апеляційної інстанції враховує наявність у межах спірної земельної ділянки санітарно-захисної зони, встановлення якої передбачає обмеження щодо забудови та використання частини території, проте не означає, що така територія може бути виключена з площі земельної ділянки або передана для альтернативного використання. Навпаки, наявність санітарно-захисної зони об`єктивно збільшує мінімально необхідну площу земельної ділянки для належної експлуатації розташованих на ній виробничих об`єктів.
Крім цього, судова колегія бере до уваги необхідність забезпечення безперешкодного заїзду автотранспорту, у тому числі вантажного та спеціалізованого, організації внутрішніх проїздів, розворотних майданчиків, зон навантаження і розвантаження, а також інших логістичних параметрів, притаманних використанню земель промисловості. Зазначені елементи не можуть бути проігноровані при визначенні доцільної площі земельної ділянки, оскільки вони безпосередньо пов`язані з можливістю реального та ефективного використання нерухомого майна за його цільовим призначенням.
З урахуванням сукупності наведених факторів суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що розмір спірної земельної ділянки з кадастровим номером 1810136300:07:031:00580058 загальною площею 1,3468 га є обґрунтованим, функціонально необхідним та відповідає її цільовому призначенню і фактичним умовам використання. Вказані обставини у своїй сукупності спростовують доводи прокурора щодо недоцільності надання земельної ділянки у визначених межах та твердження про перевищення її площі порівняно з площею розташованих на ній нежитлових приміщень.
При цьому, прокурором, а ні суду першої інстанції, а ні суду першої інстанції з подачею апеляційної скарги не подано жодних доказів на спростування вищевказаного, що по суті опосередковано вказує на недоведеність доводів апелянта, що земельна ділянка з кадастровим номером 1810136300:07:031:00580058 загальною площею 1,3468 га у 60 разів перевищує необхідні межі для виділення з огляду на те, що доходячи до таких висновків прокурор керувався виключно розміром приміщень, які належать відповідачу-2 та ігноруючи і не спростовуючи доводи відповідача-2 щодо того, що саме такі розміри йому необхідні з огляду на вищевказані обставини.
Крім того, прокурор, обґрунтовуючи свої доводи посилається на обставини формування спірної земельної ділянки площею 1,3648 га, зазначаючи, що така ділянка була сформована ще у 2012 році на підставі проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ТзДВ «ЖЛ». За твердженням прокурора, метою розроблення відповідного проєкту землеустрою було обслуговування зовсім інших об`єктів нерухомого майна, а саме чотирьох будівель, сукупна площа яких, як стверджується, була приблизно у сім разів більшою за площу двох об`єктів нерухомості, що фактично розташовані на цій земельній ділянці на момент виникнення спірних правовідносин.
У зв`язку з цим прокурор зазначає про нібито невідповідність розміру сформованої земельної ділянки фактичним потребам обслуговування наявних на ній об`єктів нерухомого майна, а також про відсутність обґрунтованих підстав для подальшого використання цієї земельної ділянки у визначених межах іншим суб`єктом господарювання. Таким чином, прокурор намагається пов`язати первинне формування земельної ділянки з обставинами, які, на його думку, втратили актуальність у зв`язку зі зміною складу та площі об`єктів нерухомості, що розташовані на спірній земельній ділянці.
Водночас, сам прокурор у відповіді на відзив визнає, що відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, попри наявність окремих рішень Житомирської міської ради, спірна земельна ділянка фактично не була передана ТДВ «ЖЛ» у користування. Тобто право користування земельною ділянкою за цим товариством не виникло та не було зареєстроване у встановленому законом порядку, а отже, відповідні рішення органу місцевого самоврядування не були реалізовані та не спричинили правових наслідків у вигляді виникнення речового права.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що наведені прокурором доводи фактично зводяться до оцінки історії формування земельної ділянки та попередніх намірів щодо її використання, які не були реалізовані у вигляді оформлення та державної реєстрації прав користування ТДВ «ЖЛ». Водночас сам по собі факт первинного формування земельної ділянки у 2012 році на підставі проєкту землеустрою для іншого суб`єкта господарювання не змінює правового статусу земельної ділянки як сформованого об`єкта земельних відносин та не свідчить автоматично про незаконність її подальшого використання або відчуження у межах, визначених чинним законодавством. 
Твердження прокурора, що судом першої інстанції в порушення вимог ст.263 ГПК України не враховано висновків щодо застосування норм права, які викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 у справі №910/5201/19, постановах Верховного Суду від 01.07.2020 у справі №910/9028/19, про те, що отримання в оренду земельної ділянки в розмірі, що значно перевищує площу належного майна, передбачає дотримання процедури проведення земельних торгів у визначеному положеннями статтями 134, 135 Земельного кодексу України порядку, колегія суддів вважає безпідставним враховуючи наступне.
Так, у справі №910/5201/19 (за позовом про визнання незаконним та скасування рішення міської ради про передачу в оренду земельної ділянки), на яку посилається скаржник у апеляційній скарзі, Велика Палата Верховного Суду, залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції про задоволення позовних вимог, зокрема, виходив із того, що спірним рішенням земельну ділянку на позаконкурентній основі надано відповідачу не лише для експлуатації та обслуговування розташованого на ній об`єкта нерухомого майна, а й для будівництва СТО з об`єктами дорожнього сервісу, що передбачає дотримання процедури проведення земельних торгів.
Також у справі №910/9028/19 Верховний Суд (постанова від 01.07.2020) залишаючи касаційні скарги Київської міської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерлайт Компані" без задоволення, а постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2020, якою позов прокурора було задоволено, без змін, зазначив, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтерлайт Компані" в своєму клопотанні від 22.02.2013, а Київська міська рада в спірному рішенні від 23.10.2013, незаконно об`єднали в одне ціле земельну ділянку саме для нового будівництва та земельну ділянку саме для обслуговування та експлуатації житлового будинку, оскільки отримання права оренди на них, мало відбуватися в абсолютно різному порядку.
При цьому у справі, що розглядається, предметом розгляду є позовні вимоги про визнання незаконними та скасування рішення Житомирської міської ради №1026 від 21.12.2023 "Про продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення в м. Житомирі, на яких розміщені об`єкти нерухомого майна заявників" в частині продажу Товариству з обмеженою відповідальністю "ПОВЛАС" земельної ділянки з кадастровим номером 1810136300:07:031:0058; визнання недійсним договору від 15.02.2024 купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення з кадастровим номером 1810136300:07:031:0058, що укладений між Житомирською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю "ПОВЛАС"; зобов`язання Товариство з обмеженою відповідальністю "ПОВЛАС" повернути у власність Житомирської міської об`єднаної територіальної громади в особі Житомирської міської ради земельну ділянку з кадастровим номером 1810136300:07:031:0058; скасування державної реєстрації права власності Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОВЛАС" на земельну ділянку з кадастровим номером 1810136300:07:031:0058 (номер відомостей про речове право у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 54211816); скасування державної реєстрації права іпотеки Акціонерного товариства "Банк "Український капітал" на земельну ділянку з кадастровим номером 1810136300:07:031:0058 (номер запису про іпотеку: 55876473), обґрунтовані порушенням приписів статей 128, 134 ЗК України при прийняті міською радою оспорюваного рішення та продажу відповідачу-2 спірної земельної ділянки, площа якої на думку прокурора в 60 разів перевищує загальну площу розташованих на ній будівель, власником яких є відповідач-2.
Таким чином, аналіз висновків, зроблених у оскаржуваному судовому рішенні у справі №906/57/25, що розглядається, не свідчить про їх невідповідність висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 у справі №910/5201/19, Верховного Суду від 01.07.2020 у справі №910/9028/19 на які посилається скаржник у апеляційній скарзі, оскільки зазначені висновки не є різними за своїм змістом, а зроблені судами з урахуванням інших фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій у кожній конкретній справі, які формують зміст спірних правовідносин і зумовили прийняття відповідного рішення, що не дає підстави вважати правовідносини у цих справах подібними.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовна вимога про визнання незаконним та скасування рішення Житомирської міської ради №1026 від 21.12.2023 "Про продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення в м. Житомирі, на яких розміщені об`єкти нерухомого майна заявників" в частині продажу Товариству з обмеженою відповідальністю "ПОВЛАС" земельної ділянки з кадастровим номером 1810136300:07:031:0058, не підлягає задоволенню.
Щодо позовної вимоги про визнання недійсним договору від 15.02.2024 купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення з кадастровим номером 1810136300:07:031:0058, що укладений між Житомирською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю "ПОВЛАС", колегія суддів зазначає наступне.
На виконання рішення Житомирської міської ради №1026 від 21.12.2023 "Про продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення в м. Житомирі, на яких розміщені об`єкти нерухомого майна заявників" в частині продажу Товариству з обмеженою відповідальністю "ПОВЛАС" земельної ділянки з кадастровим номером 1810136300:07:031:0058, 15.02.2024 між Житомирською міською ОТГ в особі Житомирської міської ради та ТОВ "ПОВЛАС" укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 1810136300:07:031:0058. Цільове призначення земельної ділянки: для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості. Експлуатація земельних угідь визначена у витязі з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, виданого 13.02.2024 року, №НВ - 9927230052024. Відповідно до пункту 2.1 договору, продаж вчинено за погоджену сторонами суму 2 189 358,08грн у розрахунку за 1 кв.м. 162,56грн (до суми ціни зараховується авансовий внесок в сумі 50 000,00грн. Така вартість земельної ділянки визначена рішенням Житомирської міської ради №1026 від 21.12.2023 (додаток №3). Пунктом 2.2 договору передбачено, що відповідно висновку про експертну грошову оцінку земельної ділянки, виданого 01.08.2023 ТОВ "Перша земельна агенція", вартість земельної ділянки становить 2 189 358,08грн, у розрахунку за 1 кв.м., 162,56грн. Відповідно до пункту 2.5. договору, право власності на земельну ділянку переходить до ТОВ "ПОВЛАС" з моменту державної реєстрації права власності на земельну ділянку, що здійснюється після сплати у повному обсязі згідно п.2.1 договору. Згідно пункту 9.2 договору, він набирає чинності після підписання його сторонами, нотаріального посвідчення та державної реєстрації у відповідності з вимогами частини 7 ст.128 Земельного кодексу України, Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (а.с.22-23; а.с.193-196 т.1).
Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 15.02.2024 підписаний представниками сторін, скріплений печаткою Ради, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу - Горай О.С. та зареєстрований в реєстрі за №208.
Згідно платіжних інструкцій від 17.08.2023, від 14.03.2024, від 15.03.2024 ТОВ "ПОВЛАС" перераховано на користь Житомирської міської ради плату за купівлю земельної ділянки у розмірі 2 189 358,08грн (а.с.122-124 т.2).
Згідно приписів ст.ст. 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією та законами України, а також моральним засадам суспільства.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) в момент вчинення правочину вимог, які встановлені ст. 203 Цивільного кодексу України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Прокурор, заявляючи вимогу про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 15 лютого 2024 року з кадастровим номером 1810136300:07:031:0058, укладеного між Житомирською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «ПОВЛАС», обґрунтовує її виключно як похідну від вимоги про визнання незаконним та скасування рішення Житомирської міської ради №1026 від 21.12.2023 "Про продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення в м. Житомирі, на яких розміщені об`єкти нерухомого майна заявників" в частині продажу Товариству з обмеженою відповідальністю "ПОВЛАС" земельної ділянки з кадастровим номером 1810136300:07:031:0058, на підставі якого було укладено зазначений договір. При цьому прокурор посилається на нібито порушення вимог земельного законодавства під час прийняття такого рішення, вважаючи, що саме ці порушення автоматично зумовлюють недійсність правочину, укладеного на його виконання.
Водночас суд апеляційної інстанції звертає увагу, що для визнання правочину недійсним необхідним є встановлення конкретних обставин, з якими закон пов`язує недійсність договору, зокрема його невідповідність вимогам закону щодо форми, змісту, суб`єктного складу, правоздатності чи дієздатності сторін, а також відсутність вільного та усвідомленого волевиявлення або спрямованості правочину на реальне настання правових наслідків. Аналіз матеріалів справи свідчить про відсутність будь-яких належних і допустимих доказів того, що спірний договір купівлі-продажу не відповідає зазначеним вимогам.
Навпаки, встановлено, що договір укладений у письмовій формі з дотриманням вимог законодавства, сторонами якого виступили належні суб`єкти з необхідним обсягом цивільної правоздатності та дієздатності, а його умови є чіткими, визначеними та такими, що не суперечать приписам чинного законодавства. Зміст договору свідчить про його спрямованість на реальне настання правових наслідків, а саме перехід права власності на земельну ділянку від органу місцевого самоврядування до суб`єкта господарювання з відповідною оплатою її вартості.
Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що укладення спірного договору купівлі-продажу відбулося на виконання чинного та не скасованого судом рішення Житомирської міської ради №1026 від 21 грудня 2023 року "Про продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення в м. Житомирі, на яких розміщені об`єкти нерухомого майна заявників" в частині продажу Товариству з обмеженою відповідальністю "ПОВЛАС" земельної ділянки з кадастровим номером 1810136300:07:031:0058, яке слугувало належною правовою підставою для вчинення відповідного правочину. 
Отже, у межах розгляду даної справи прокурором не доведено наявності жодної з передбачених законом підстав, з якими закон пов`язує недійсність договору купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 1810136300:07:031:0058. За відсутності таких доказів колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність заявленої вказаної позовної вимоги та наявність правових підстав для відмови у її задоволенні.
Щодо позовних вимог про зобов`язання Товариство з обмеженою відповідальністю "ПОВЛАС" повернути у власність Житомирської міської об`єднаної територіальної громади в особі Житомирської міської ради земельну ділянку з кадастровим номером 1810136300:07:031:0058; скасування державної реєстрації права власності Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОВЛАС" на земельну ділянку з кадастровим номером 1810136300:07:031:0058 (номер відомостей про речове право у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 54211816); скасування державної реєстрації права іпотеки Акціонерного товариства "Банк "Український капітал" на земельну ділянку з кадастровим номером 1810136300:07:031:0058 (номер запису про іпотеку: 55876473), колегія суддів зазначає наступне.
Враховуючи встановлені обставини справи та надану їм правову оцінку, суд апеляційної інстанції виходить з того, що відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у частині визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15 лютого 2024 року має вирішальне значення для оцінки інших, заявлених у справі вимог. Зазначений договір є основною правовою підставою набуття ТОВ «ПОВЛАС» права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1810136300:07:031:0058, а відтак саме його недійсність могла б зумовити виникнення правових наслідків у вигляді припинення відповідного речового права та повернення земельної ділянки до комунальної власності.
Оскільки суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання спірного договору купівлі-продажу недійсним, такий договір вважається чинним, дійсним і таким, що породжує передбачені ним правові наслідки. Відповідно, право власності ТОВ «ПОВЛАС» на спірну земельну ділянку виникло на законних підставах.
За таких умов заявлені прокурором вимоги про зобов`язання ТОВ «ПОВЛАС» повернути земельну ділянку у власність Житомирської міської об`єднаної територіальної громади в особі Житомирської міської ради є похідними від основної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Вони не мають самостійного правового значення та можуть бути задоволені виключно у разі встановлення недійсності правочину, на підставі якого відбулося відчуження земельної ділянки. За відсутності такої недійсності правові підстави для повернення земельної ділянки відсутні.
З витягу з Державного реєстру речових прав вбачається, що 15.03.2024 за ТОВ "ПОВЛАС" зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1810136300:07:031:0058 (номер відомостей про речове право: 54211816) (а.с.196 на звороті т.1).
Згідно ч.3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.
У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав.
Таким чином, колегія суддів відзначає, що аналогічний правовий підхід застосовується і до вимог про скасування державної реєстрації права власності ТОВ «ПОВЛАС» на земельну ділянку з кадастровим номером 1810136300:07:031:0058. Державна реєстрація речових прав має похідний характер від правочину та правовстановлюючих документів, на підставі яких такі права виникли. Оскільки договір купівлі-продажу є чинним, а право власності набуте у законний спосіб, підстави для її скасування відсутні.
16 липня 2024 року між АТ "Банк "Український капітал" (іпотекодержатель) та ТОВ "ПОВЛАС" (іпотекодавець) укладено іпотечний договір №61 від 16.07.2024 (за кредитним договором №19кл-24/в від 16.07.2024 року, який укладений між іпотекодержателем та іпотекодавцем). Предметом іпотеки за яким є: нежитлова будівля №1, загальною площею 143,8 кв.м. та нежитлова будівля №2, загальною площею 47,8кв.м., що знаходяться за адресою: Житомирська область, м. Житомир, вул. Покровська, буд. 67-а; земельна ділянка, загальною площею 1,3468 га, кадастровий номер: 1810136300:07:031:0058, що розташована за адресою: Житомирська область, м. Житомир, вул. Покровська, 67-а. Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу - Паладко Р.О. та зареєстрований у реєстрі за №2000 (а.с.24-25 т.1).
У Державному реєстрі іпотек 16.07.2024 здійснено державну реєстрацію іпотеки на земельну ділянку з кадастровим номером 1810136300:07:031:0058 (номер запису про іпотеку: 55876473) (а.с.27 т.1).
З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції враховує, що державна реєстрація права іпотеки Акціонерного товариства «Банк „Український капітал"» на спірну земельну ділянку також є похідною від дійсного та чинного права власності ТОВ «ПОВЛАС» на відповідний об`єкт. Іпотека встановлена у встановленому законом порядку, за згодою сторін та на підставі чинного речового права, а тому її скасування можливе лише у разі припинення або визнання недійсним права власності іпотекодавця або правочинів, що стали підставою для виникнення такого права. Отже, вказане свідчить про відсутність правових підстав для скасування державної реєстрації права іпотеки Акціонерного товариства "Банк "Український капітал" на земельну ділянку з кадастровим номером 1810136300:07:031:0058 (номер запису про іпотеку: 55876473).
Таким чином, з огляду на чинність договору купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 1810136300:07:031:0058 від 15 лютого 2024 року та відсутність правових підстав для його визнання недійсним, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що всі заявлені прокурором похідні вимоги: про повернення земельної ділянки у комунальну власність, скасування державної реєстрації права власності ТОВ «ПОВЛАС» та скасування державної реєстрації права іпотеки Акціонерного товариства «Банк „Український капітал"» є безпідставними та не підлягають задоволенню.

4. Висновки за результатами апеляційного розгляду.
Таким чином, у апеляційній скарзі заступника керівника Житомирської обласної прокуратури не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла дійти висновку про помилковість рішення суду першої інстанції. 
Виходячи з положень статті 11 ГПК України, суд апеляційної інстанції виходить з того, що як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України», хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.
Відтак, застосовуючи наведену практику європейського суду, суд апеляційної інстанції вважає що, враховуючи зміст статті 269 ГПК України, надавши оцінку основним доводам апеляційної скарги, а також не встановивши у рішенні суду першої інстанції неправильного застосування норм матеріального права в сукупності з відсутніми порушеннями норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, дійшла висновку про відсутність таких доводів, які б були оцінені як переконливі і достатні для скасування рішення суду.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів за наслідком апеляційного перегляду дійшла висновку, що доводами апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовано, підстав скасування чи зміни рішення, передбачених ст.277-279 Господарського процесуального кодексу України не встановлено, а відтак апеляційну скаргу заступника керівника Житомирської обласної прокуратури слід залишити без задоволення, рішення Господарського суду Житомирської області від 14.10.2025 року у справі №906/57/25 без змін.
Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта згідно ст.129 ГПК України.
Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу заступника керівника Житомирської обласної прокуратури залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Житомирської області від 14.10.2025 року у справі №906/57/25 без змін.
2. Справу №906/57/25 повернути Господарському суду Житомирської області.
3. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з моменту складення повного тексту в порядку, передбаченому главою 2 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "26" січня 2026 р.

Головуючий суддя Гудак А.В. 

Суддя   Олексюк Г.Є. 

Суддя   Мельник О.В.