ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/10675/22 Суддя (судді) першої інстанції: К.О. Пляшкова

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 лютого 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,
суддів: Ганечко О.М.,
Кузьменка В.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Адміністрації Державної прикордонної служби України на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Адміністрації Державної прикордонної служби України про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Адміністрації Державної прикордонної служби України, в якому просив cтягнути з відповідача: 
- середнє грошове забезпечення (заробіток) за період затримки виконання рішення суду у справі № 640/23142/19 з 10 листопада 2021 року по 02 липня 2022 року у розмірі 487267,80 грн;
- компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 421566,14 грн з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач виплату середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за судовим рішенням від 29 червня 2021 року у справі № 640/23142/19 здійснив лише 02 липня 2022 року за винятком різниці, що була виплачена при негайному виконанні судового рішення в липні 2021 року, що вказує про наявність підстав для задоволення позовних вимог.
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2025 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з Адміністрації Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17 вересня 2021 року по 02 липня 2022 року в розмірі 290126,22 грн (двісті дев`яносто тисяч сто двадцять шість гривень 22 коп.).
Визнано протиправною бездіяльність Адміністрації Державної прикордонної служби України щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини грошових доходів за період з 01 листопада 2019 року по 02 липня 2022 року у зв`язку з порушенням термінів виплати середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 01 листопада 2019 року по 29 червня 2021 року, виплаченого 02 липня 2022 року на виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 листопада 2021 року у справі № 640/23142/19.
Зобов`язано Адміністрацію Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів за період з 01 листопада 2019 року по 02 липня 2022 року у зв`язку з порушенням термінів виплати середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 01 листопада 2019 року по 29 червня 2021 року, виплаченого 02 липня 2022 року на виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 листопада 2021 року у справі № 640/23142/19, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Відповідач, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог - відмовити.
Вказана апеляційна скарга мотивована тим, що законодавством України визначено чіткий та прозорий механізм виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, яким позивач не скористався, якщо на його думку підстав для невиконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 листопада 2021 року не було.
На думку скаржника, оскільки під час правового режиму воєнного стану основні видатки бюджету спрямовані на фінансування насамперед забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, оборону її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності, тому підстави для задоволення позовних вимог - відсутні.
У відзиві на апеляційну скаргу позивачем зазначено про те, що апелянт не навів вагомих підстав для скасування рішення суду першої інстанції, а викладені в апеляційній скарзі доводи - фактично відтворюють позицію останнього, що була викладена в заявах по суті при розгляді справи в суді першої інстанції, та яким було надано оцінку суду.
Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 червня 2021 року у справі № 640/23142/19 позовні вимоги ОСОБА_1 до Адміністрації Державної прикордонної служби України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії щодо поновлення на посаді задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Голови Держприкордонслужби від 23 жовтня 2019 року № 1072-ос «Про особовий склад». Визнано протиправним і скасовано наказ Голови Держприкордонслужби від 31 жовтня 2019 року № 1101-ос «Про особовий склад». Поновлено ОСОБА_1 з 01 листопада 2019 року на військовій службі у Державній прикордонній службі України. Стягнуто з Адміністрації Держприкордонслужби на користь ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в розмірі 716939 (сімсот шістнадцять тисяч дев`ятсот тридцять дев`ять) грн 84 коп. Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на військовій службі в Адміністрації Держприкордонслужби допущено до негайного виконання. Рішення в частині стягнення з Адміністрації Держприкордонслужби на користь ОСОБА_1 середнього розміру грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць, що становить 35433,60 грн (тридцять п`ять тисяч чотириста тридцять три гривні 60 коп.) допущено до негайного виконання. у задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
На виконання вказаного рішення суду, наказом Голови Держприкордонслужби від 21 липня 2021 року № 704-ОС «Про особовий склад», серед іншого, поновлено полковника юстиції ОСОБА_1 на військовій службі з 01 листопада 2019 року; наказано виплатити в установленому законодавством порядку полковнику юстиції ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць відповідно до судового рішення у сумі 35433,60 грн.
Надалі, відповідно до витягу з наказу Голови Держприкордонслужби від 16 серпня 2021 року № 827-ОС «Про особовий склад» припинено (розірвано) контракт та звільнено з військової служби за підпунктом «г» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів - у разі неможливості їх використання на службі) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-ХІІ в запас.
Згідно із витягом з наказу Голови Держприкордонслужби від 16 вересня 2021 року № 939-ОС «Про особовий склад» виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення Адміністрації Держприкордонслужби полковника юстиції ОСОБА_1 ; наказано виплатити: грошову компенсацію за 45 невикористаних календарних днів щорічної основної відпустки за 2020 рік та за 45 невикористаних календарних днів щорічної основної відпустки за 2021 рік; грошову компенсацію за 28 невикористаних календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2020 та 2021 роки; одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 28 (двадцять вісім) повних календарних років служби в сумі 870861,60 грн; утримати одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби, нараховану та виплачену 31 жовтня 2019 року на підставі наказу Голови Держприкордонслужби від 31 жовтня 2019 року № 1101-ОС, в сумі 468315,90 грн. Виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 червня 2021 року у справі № 640/23142/19 в частині стягнення середнього розміру грошового забезпечення за час вимушеного прогулу здійснити після набрання ним чинності.
У свою чергу, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 листопада 2021 року у справі № 640/23142/19 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 червня 2021 року скасовано та прийнято нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Голови Держприкордонслужби від 23 жовтня 2019 року № 1072-ос «Про особовий склад» в частині, що стосується звільнення з військової служби в запас полковника юстиції ОСОБА_1 . Визнано протиправним і скасовано наказ Голови Держприкордонслужби від 31 жовтня 2019 року № 1101-ос «Про особовий склад» в частині виключенні зі списків особового складу та всіх інших видів забезпечення полковника юстиції ОСОБА_1 . Поновлено ОСОБА_1 з 01 листопада 2019 року на військовій службі у Держприкордонслужбі на посаді директора департаменту юридичного забезпечення Адміністрації Держприкордонслужби. Стягнуто з Адміністрації Держприкордонслужби на користь ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в розмірі 716939 (сімсот шістнадцять тисяч дев`ятсот тридцять дев`ять) грн 84 коп. Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на військовій службі в Адміністрації Держприкордонслужби допущено до негайного виконання. Рішення в частині стягнення з Адміністрації Держприкордонслужби на користь ОСОБА_1 середнього розміру грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць, що становить 35433,60 грн (тридцять п`ять тисяч чотириста тридцять три гривні 60 коп.) допущено до негайного виконання. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 640/23142/19 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Адміністрації Держприкордонслужби на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 9 листопада 2021 року у справі № 640/23142/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Адміністрації Держприкордонслужби про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії щодо поновлення на посаді.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2022 року у справі № 640/23142/19 відмовлено у задоволенні заяви Адміністрації Держприкордонслужби про роз`яснення постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 листопада 2021 року.
Згідно з витягом з наказу Голови Держприкордонслужби від 30 червня 2022 року № 688-ОС внесено зміни: у наказ Голови Держприкордонслужби від 21 липня 2021 року № 704-ОС: абзац другий після слова «службі» доповнити словами «та на посаді директора Депортаменту юридичного забезпечення Адміністрації Державної прикордонної служби України»; абзаци четвертий, п`ятий, шостий викласти у такій редакції: «Продовжити полковнику юстиції ОСОБА_1 контракт відповідно до пункту 299 Положення з 01 серпня 2020 року на строк вимушеного прогулу. Зараховано полковника юстиції ОСОБА_1 у розпорядження Голови Державної прикордонної служби України, звільнивши з посади директора Департаменту юридичного забезпечення Адміністрації Державної прикордонної служби України, згідно із підпунктом 1 пункту 127 Положення, з 29 червня 2021 року.». Наказано виплатити полковнику юстиції ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у сумі 716939,84 грн з урахуванням раніше виплаченої суми 35433,60 грн на підставі постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 листопада 2021 року у справі № 640/23142/19.
Як наслідок, відповідно до платіжного доручення від 01 липня 2022 року №216997791 на виконання постанови суду від 09 листопада 2021 року у справі №640/23142/19 на картковий рахунок позивача 02 липня 2022 року зараховано середній розмір грошового забезпечення в сумі 671283,65 грн.
Згідно довідки Адміністрації Держприкордонслужби від 31 січня 2025 року № 14 встановлено, що позивачу за липень та серпень 2021 року (62 календарних дня) нараховано та виплачено 124408,80 грн грошового забезпечення, а саме:
за липень 2021 року (31 календарний день) у розмірі 62204,40 грн, у тому числі: посадовий оклад у сумі 9870,00 грн, оклад за військовим званням - 1480,00 грн, надбавка за вислугу років - 5675,00 грн, надбавка за класифікацію - 690,90 грн, надбавка за особливості проходження служби - 11917,50 грн, премія від окладу - 32571,00 грн;
за серпень 2021 року (31 календарний день) у розмірі 62204,40 грн, у тому числі: посадовий оклад у сумі 9870,00 грн, оклад за військовим званням - 1480,00 грн, надбавка за вислугу років - 5675,00 грн, надбавка за класифікацію - 690,90 грн, надбавка за особливості проходження служби - 11917,50 грн, премія від окладу - 32571,00 грн.
При цьому, у відповідності до довідки Адміністрації Держприкордонслужби від 31 січня 2025 року № 15 про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 на день виключення зі списків особового складу (16 вересня 2021 року) позивачу нараховано грошове забезпечення за вересень 2021 року в сумі 62744,43 грн, з якого утримано грошове забезпечення за період з 17 по 30 вересня 2021 року в сумі 29280,73 грн. Нараховано одноразові додаткові види грошового забезпечення: компенсація невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 28 календарних днів за 2020-2021 роки в сумі 58057,44 грн; компенсація невикористаної щорічної відпустки 45 календарних днів за 2020 рік та 45 календарних днів за 2021 рік в сумі 186613,20 грн; одноразова грошова допомога при звільненні за 28 календарних років в сумі 870861,60 грн; утримано одноразову грошову допомогу при звільненні, нараховану відповідно до наказу Голови Держприкордонслужби від 31 жовтня 2019 року № 1101-ОС в сумі 468315,90 грн. Отже вся сума нарахованого грошового забезпечення ОСОБА_1 при звільненні складала 680680,04 грн.
На думку позивача, час затримки виконання рішення суду з 10 листопада 2021 року по 02 липня 2022 року свідчить про необхідність нарахування йому грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, тому вказане зумовило останнього на звернення до суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що сума належного позивачу середнього грошового забезпечення за період затримки з 17 вересня 2021 року по 02 липня 2022 року складає 290126,22 грн (579904,51 грн (середнє грошове забезпечення) х 50,03 % (відсоткове значення невиплаченого у день звільнення з військової служби грошового забезпечення, нарахованого за наказом від 30 червня 2022 року № 688-ОС).
Як наслідок, позивач має право на виплату йому компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 01 листопада 2019 року по 29 червня 2021 року за період затримки виплати з 01 листопада 2019 року по 02 липня 2022 року. 
Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
У силу вимог до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
У відповідності до частини другої цієї статті при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
У даному випадку слід застосовувати висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, згідно з яким оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
Відтак, не виплата позивачу грошового забезпечення у належному розмірі, зумовлює нездійснення повного розрахунку при звільненні, що є підставою для застосування до відповідача відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, а саме виплати середнього заробітку.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. 
Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Верховний Суд у постанові від 25 травня 2023 року у справі № 540/1218/21, яка стосувалась вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку, вказав, що враховуючи, що вихідну допомогу особі мали виплатити при звільненні (з органів прокуратури), однак цього зроблено не було (у зв`язку з чим і виник спір), то задовольняючи позовні вимоги про стягнення/нарахування цієї допомоги, одночасно є підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України, вимоги щодо якого є похідними від вимог про стягнення/нарахування вихідної допомоги.
Крім того, Верховний Суд України також неодноразово висловлював таку правову позицію. Зокрема, у постанові від 15.09.2015 (справа № 21-1765а15), проаналізувавши вимоги статей 116, 117 КЗпП України, дійшов висновку про те, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
До того ж, у постанові від 15.02.2024 у справі № 420/11416/23 Верховний Суд виснував, що жодною нормою права не обмежено строку, коли особа після виплати належних їй при звільненні сум може звернутися до роботодавця або безпосередньо до суду щодо незгоди з їх розміром, що, своєю чергою, в подальшому вплине на її право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці працівників органів прокуратури, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, у даному випадку можливе застосування норм ст. 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними, та поширюються на дані правовідносини.
З матеріалів справи вбачається, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 червня 2021 року у справі № 640/23142/19 позовні вимоги ОСОБА_1 до Адміністрації Державної прикордонної служби України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії щодо поновлення на посаді задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Голови Держприкордонслужби від 23 жовтня 2019 року № 1072-ос «Про особовий склад». Визнано протиправним і скасовано наказ Голови Держприкордонслужби від 31 жовтня 2019 року № 1101-ос «Про особовий склад». Поновлено ОСОБА_1 з 01 листопада 2019 року на військовій службі у Державній прикордонній службі України. Стягнуто з Адміністрації Держприкордонслужби на користь ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в розмірі 716939 (сімсот шістнадцять тисяч дев`ятсот тридцять дев`ять) грн 84 коп. Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на військовій службі в Адміністрації Держприкордонслужби допущено до негайного виконання. Рішення в частині стягнення з Адміністрації Держприкордонслужби на користь ОСОБА_1 середнього розміру грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць, що становить 35433,60 грн (тридцять п`ять тисяч чотириста тридцять три гривні 60 коп.) допущено до негайного виконання. у задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
На виконання вказаного рішення суду, наказом Голови Держприкордонслужби від 21 липня 2021 року № 704-ОС «Про особовий склад», серед іншого, поновлено полковника юстиції ОСОБА_1 на військовій службі з 01 листопада 2019 року; наказано виплатити в установленому законодавством порядку полковнику юстиції ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць відповідно до судового рішення у сумі 35433,60 грн.
Надалі, відповідно до витягу з наказу Голови Держприкордонслужби від 16 серпня 2021 року № 827-ОС «Про особовий склад» припинено (розірвано) контракт та звільнено з військової служби за підпунктом «г» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів - у разі неможливості їх використання на службі) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-ХІІ в запас.
Згідно із витягом з наказу Голови Держприкордонслужби від 16 вересня 2021 року № 939-ОС «Про особовий склад» виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення Адміністрації Держприкордонслужби полковника юстиції ОСОБА_1 ; наказано виплатити: грошову компенсацію за 45 невикористаних календарних днів щорічної основної відпустки за 2020 рік та за 45 невикористаних календарних днів щорічної основної відпустки за 2021 рік; грошову компенсацію за 28 невикористаних календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2020 та 2021 роки; одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 28 (двадцять вісім) повних календарних років служби в сумі 870861,60 грн; утримати одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби, нараховану та виплачену 31 жовтня 2019 року на підставі наказу Голови Держприкордонслужби від 31 жовтня 2019 року № 1101-ОС, в сумі 468315,90 грн. Виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 червня 2021 року у справі № 640/23142/19 в частині стягнення середнього розміру грошового забезпечення за час вимушеного прогулу здійснити після набрання ним чинності.
У свою чергу, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 листопада 2021 року у справі № 640/23142/19 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 червня 2021 року скасовано та прийнято нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Голови Держприкордонслужби від 23 жовтня 2019 року № 1072-ос «Про особовий склад» в частині, що стосується звільнення з військової служби в запас полковника юстиції ОСОБА_1 . Визнано протиправним і скасовано наказ Голови Держприкордонслужби від 31 жовтня 2019 року № 1101-ос «Про особовий склад» в частині виключенні зі списків особового складу та всіх інших видів забезпечення полковника юстиції ОСОБА_1 . Поновлено ОСОБА_1 з 01 листопада 2019 року на військовій службі у Держприкордонслужбі на посаді директора департаменту юридичного забезпечення Адміністрації Держприкордонслужби. Стягнуто з Адміністрації Держприкордонслужби на користь ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в розмірі 716939 (сімсот шістнадцять тисяч дев`ятсот тридцять дев`ять) грн 84 коп. Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на військовій службі в Адміністрації Держприкордонслужби допущено до негайного виконання. Рішення в частині стягнення з Адміністрації Держприкордонслужби на користь ОСОБА_1 середнього розміру грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць, що становить 35433,60 грн (тридцять п`ять тисяч чотириста тридцять три гривні 60 коп.) допущено до негайного виконання. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Згідно з витягом з наказу Голови Держприкордонслужби від 30 червня 2022 року № 688-ОС внесено зміни: у наказ Голови Держприкордонслужби від 21 липня 2021 року № 704-ОС: абзац другий після слова «службі» доповнити словами «та на посаді директора Депортаменту юридичного забезпечення Адміністрації Державної прикордонної служби України»; абзаци четвертий, п`ятий, шостий викласти у такій редакції: «Продовжити полковнику юстиції ОСОБА_1 контракт відповідно до пункту 299 Положення з 01 серпня 2020 року на строк вимушеного прогулу. Зараховано полковника юстиції ОСОБА_1 у розпорядження Голови Державної прикордонної служби України, звільнивши з посади директора Департаменту юридичного забезпечення Адміністрації Державної прикордонної служби України, згідно із підпунктом 1 пункту 127 Положення, з 29 червня 2021 року.». Наказано виплатити полковнику юстиції ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у сумі 716939,84 грн з урахуванням раніше виплаченої суми 35433,60 грн на підставі постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 листопада 2021 року у справі № 640/23142/19.
Як наслідок, відповідно до платіжного доручення від 01 липня 2022 року №216997791 на виконання постанови суду від 09 листопада 2021 року у справі №640/23142/19 на картковий рахунок позивача 02 липня 2022 року зараховано середній розмір грошового забезпечення в сумі 671283,65 грн.
Таким чином, оскільки постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 листопада 2021 року у справі № 640/23142/19 підтверджено право позивача на отримання середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в період з 01 листопада 2019 року по 29 червня 2021 року в сумі 716939,84 грн, тобто спір вирішено на користь позивача, а також, зважаючи на природу цієї виплати, відповідач мав здійснити виплату позивачу цього середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу до дня звільнення з військової служби та виключення зі списків особового складу Адміністрації Держприкордонслужби, тобто у строк, визначений у статті 116 КЗпП України.
Доводи відповідача про відсутність у Адміністрації Держприкордонслужби обов`язку виплати позивачу середнє грошове забезпечення за час вимушеного прогулу на день його звільнення з військової служби та його виключення зі списків особового складу (16 вересня 2021 року) через не набрання законної сили судовим рішенням у справі №40/23142/19, що виключає визначену статтею 117 КЗпП України відповідальність, суд відхиляє як безпідставні, оскільки стаття 117 КЗпП України розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження до виплати належних працівникові сум і після звільнення його зі служби.
Оскільки позивач був відсутній на службі в день його звільнення, відтак всі належні позивачу суми грошового забезпечення мали бути виплачені до 16 вересня 2021 року включно.
Однак, як вже зазначалось, доплата належного позивачу на день звільнення зі служби грошового забезпечення здійснена відповідачем тільки 02 липня 2022 року на виконання постанови суду від 09 листопада 2021 року у справі № 640/23142/19.
При цьому, слід відмітити, що обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.
У той же час, Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі №140/3020/19 вказав, що невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Ця відповідальність не поставлена в залежність від дій чи ініціативи звільненого працівника, а тому колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги про безпідставність вимог позивача через затримку виконання судового рішення з незалежних від відповідача причин.
У свою чергу, правила обчислення середнього заробітку для визначення оплати вимушеного прогулу визначені Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100).
Відповідно до пункту 2 Постанови №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Згідно п. 3 Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо.
Пунктом 5 цього Порядку визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
У відповідності до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Відповідно до абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Системний аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку зменшується на суму податків і зборів.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 18 липня 2019 року у справі №809/4462/15.
У даному випадку, колегія суддів враховує, що оскільки спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі охоплюється періодом з 17 вересня 2021 року (наступний день після звільнення зі служби та виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення відповідача) по 02 липня 2022 року (день виплати донарахованої на виконання судового рішення суми середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу), відтак, згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22, спірні правовідносини регулюються редакцією КЗпП України, до внесення у неї змін Законом України від 01.07.2022 № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців.
У той же час, слід зазначити, що сума компенсації у вигляді середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні має бути співмірною з сумою, яку позивач не отримав під час звільнення.
Враховуючи наведене та встановлені обставини справи, суд вважає за можливе застосувати до даних правовідносин правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц.
У постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду взяла до уваги, що звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому, оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас, у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Велика Палата Верховного Суду в зазначеній постанові підсумувала, що з огляду на мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
За висновком Великої Палати Верховного Суду, суд, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Крім того, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та від 18 березня 2020 року у справі №711/4010/13-ц, звернуто увагу, що суд, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, може за певних умов зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
При цьому, слід враховувати наявність судового спору між сторонами, як працівником та роботодавцем відповідно, з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення, дату його ініціювання позивачем, тривалість судового провадження, розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, зокрема, після вирішення судового спору. 
З матеріалів справи вбачається, що днем виплати відповідачем позивачу нарахованого на виконання постанови суду від 09 листопада 2021 року у справі №640/23142/19 середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 01 листопада 2019 року по 29 червня 2021 року в сумі 681506,24 грн (716939,84 грн (середній заробіток, нарахований за постановою суду від 09 листопада 2021 року у справі № 640/23142/19) - 35433,60 грн (допущена до негайного виконання та виплачена за наказом Голови Держприкордонслужби від 21 липня 2021 року № 704-ОС сума стягнення середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць)) є 02 липня 2022 року, оскільки саме в цей день відбулося зарахування грошового забезпечення в сумі 671283,65 грн на картковий рахунок позивача.
Таким чином, періодом затримки розрахунку при звільненні є період з 17 вересня 2021 року по 02 липня 2022 року включно, що становить 289 календарних днів.
Відповідно до довідки Адміністрації Держприкордонслужби від 31 січня 2025 року № 14 позивачу за липень та серпень 2021 року (62 календарних дня) нараховано та виплачено 124408,80 грн грошового забезпечення, а саме:
за липень 2021 року (31 календарний день) у розмірі 62204,40 грн, у тому числі: посадовий оклад у сумі 9870,00 грн, оклад за військовим званням - 1480,00 грн, надбавка за вислугу років - 5675,00 грн, надбавка за класифікацію - 690,90 грн, надбавка за особливості проходження служби - 11917,50 грн, премія від окладу - 32571,00 грн;
за серпень 2021 року (31 календарний день) у розмірі 62204,40 грн, у тому числі: посадовий оклад у сумі 9870,00 грн, оклад за військовим званням - 1480,00 грн, надбавка за вислугу років - 5675,00 грн, надбавка за класифікацію - 690,90 грн, надбавка за особливості проходження служби - 11917,50 грн, премія від окладу - 32571,00 грн.
При цьому, у складі виплаченого позивачу за липень-серпень 2021 року грошового забезпечення відсутні складові, що не враховуються для обчислення розміру середньоденного грошового забезпечення.
Відповідно середньоденне грошове забезпечення позивача складає 2006,59 грн (124408,80 грн : 62 календарних дня).
Середнє грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку за період з 17 вересня 2021 року по 02 липня 2022 року в арифметичному обчисленні складає 579904,51 грн (289 *2006,59).
У відповідності до довідки Адміністрації Держприкордонслужби від 31 січня 2025 року № 15 про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 на день виключення зі списків особового складу (16 вересня 2021 року) позивачу нараховано грошове забезпечення за вересень 2021 року в сумі 62744,43 грн, з якого утримано грошове забезпечення за період з 17 по 30 вересня 2021 року в сумі 29280,73 грн. Нараховано одноразові додаткові види грошового забезпечення: компенсація невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 28 календарних днів за 2020-2021 роки в сумі 58057,44 грн; компенсація невикористаної щорічної відпустки 45 календарних днів за 2020 рік та 45 календарних днів за 2021 рік в сумі 186613,20 грн; одноразова грошова допомога при звільненні за 28 календарних років в сумі 870861,60 грн; утримано одноразову грошову допомогу при звільненні, нараховану відповідно до наказу Голови Держприкордонслужби від 31 жовтня 2019 року № 1101-ОС в сумі 468315,90 грн. Отже вся сума нарахованого грошового забезпечення ОСОБА_1 при звільненні складала 680680,04 грн.
При цьому, згідно з постановою суду від 09 листопада 2021 року у справі №640/23142/19 позивачу до виплати належить середнє грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в сумі 716939,84 грн, у тому числі допущене до негайного виконання в межах суми 35433,60 грн.
Отже, загальний розмір виплат, належних позивачу при звільненні з військової служби складає 13362186,28 грн, у тому числі: 680680,04 грн (нараховані до виплати при звільненні за наказом від 16 вересня 2021 року № 939-ОС); 681506,24 грн (нараховані до виплати за наказом від 30 червня 2022 року № 688-ОС на виконання постанови суду від 09 листопада 2021 року у справі № 640/23142/19 з урахуванням раніше виплаченої суми 35433,60 грн).
Розмір нарахованих позивачу до виплати сум за наказом від 30 червня 2022 року №688-ОС - 681506,24 грн по відношенню до всіх належних при звільненні виплат в загальному розмірі 13362186,28 грн становить 50,03 % (681506,24 грн х 100 % : 13362186,28 грн).
Виходячи з принципу пропорційності, сума належного позивачу середнього грошового забезпечення за період затримки з 17 вересня 2021 року по 02 липня 2022 року складає 290126,22 грн (579904,51 грн (середнє грошове забезпечення) х 50,03 % (відсоткове значення невиплаченого у день звільнення з військової служби грошового забезпечення, нарахованого за наказом від 30 червня 2022 року № 688-ОС).
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17 вересня 2021 року по 02 липня 2022 року в сумі 290126,22 грн.
Щодо позовних вимог про нарахування та виплату позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати середнього грошового забезпечення за вимушений прогул, слід зазначити наступне.
Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 № 2050-ІІІ (далі - Закон № 2050-ІІІ) встановлено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Відповідно до статті 2 цього Закону, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, у т.ч. заробітна плата (грошове забезпечення).
Згідно з пунктом 2 Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.12.1997 № 1427, компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 01.01.1998, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток.
З метою реалізації Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №159 від 21.02.2001, якою затверджено «Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» (далі - Порядок № 159).
У силу вимог пункту 3 Порядку №159 компенсації підлягають такі грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян.
Згідно із пунктом 4 Порядку №159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Таким чином, суд зазначає, що оскільки компенсація нараховується та проводиться при виплаті доходу, то право на компенсацію особа набуває саме в момент отримання доходу.
При цьому, за правилами статтей 3-5 Закону №2050-ІІІ, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Своєчасно не отриманий з вини громадянина дохід компенсації не підлягає.
З аналізу норм Закону № 2050-III та Порядку № 159 слідує, що підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких умов: 1) нарахування громадянину належних йому доходів, а саме заробітної плати (грошове забезпечення), пенсії, соціальних виплат, стипендії; 2) доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата); 3) порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання); 4) затримка виплати доходів на один і більше календарних місяців; 5) зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги.
Тобто, основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 2 Закону №2050-ІІІ та Порядком № 159 компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.
Подібна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 20 квітня 2022 року у справі № 461/1390/16-а та від 15 травня 2024 року у справі № 200/5032/20-а.
Верховний Суд у постанові від 02 квітня 2024 року у справі № 560/8194/20 прийшов до переконання, що нарахування і виплата компенсації втрати частини доходів у випадку порушення строку їх виплати проводиться у чітко визначений Законом № 2050-ІІІ строк - у тому ж місяці, в якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць, а отже, невиплата компенсації у вказаний період свідчить про відмову виплатити таку згідно із Законом № 2050-ІІІ і не потребує оформлення відмови окремим рішенням. Додаткове звернення з заявою про виплату компенсації втрати частини доходів від позивача норми Закону № 2050-ІІІ і Порядку № 159 не вимагають.
При цьому, до грошового забезпечення, на яке нараховується компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, не враховуються виплати, які мають разовий характер.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачем 02 липня 2022 року виплачено позивачу нараховане на виконання постанови суду від 09 листопада 2021 року у справі № 640/23142/19 середнє грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 17 вересня 2021 року по 02 липня 2022 року в сумі 671283,65 грн.
Отже, у розумінні наведених положень Закону № 2050-ІІІ та Порядку № 159, у позивача наявне право на компенсацію у зв`язку із порушенням строків виплати середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в період з 01 листопада 2019 року по 29 червня 2021 року.
За таких обставин компенсації позивачу підлягали доходи починаючи з 01 листопада 2019 року по день їх виплати - 02 липня 2022 року.
Такий висновок суду у повній мірі відповідає висновку, викладеному Верховним Судом у постанові від 10 жовтня 2024 року у справі № 280/5397/19.
Відповідачем не заперечується, що ним не здійснено нарахування та виплату позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення.
Враховуючи, що несвоєчасне нарахування та виплата грошового забезпечення відбулись у зв`язку із неправомірними діями відповідача, що встановлено постановою суду від 09 листопада 2021 року у справі № 640/23142/19, тобто з вини органу, що виплачує грошове забезпечення, тому позивач має право на отримання компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.
У свою чергу, невиплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати грошового забезпечення, виплаченого 02 липня 2022 року на виконання постанови суду від 09 листопада 2021 року у справі № 640/23142/19, свідчить про відмову відповідача виплатити таку компенсацію згідно із Законом № 2050-ІІІ і не потребує оформлення відмови окремим рішенням.
Отже, позивач має право на виплату йому компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 01 листопада 2019 року по 29 червня 2021 року за період затримки виплати з 01 листопада 2019 року по 02 липня 2022 року.
Щодо позовних вимог в частині компенсації позивачу суми податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44 (далі - Порядок № 44), слід зазначити наступне.
Так, положеннями Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримується з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 44 від 15.01.2004 (далі по тексту - Порядок № 44), передбачена компенсація податку з доходів фізичних осіб.
Згідно з пунктом 2 цього Порядку грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.
Зазначена в абзаці першому цього пункту грошова компенсація також виплачується іноземцям та особам без громадянства, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця.
У відповідності до пункту 3 Порядку виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб».
Виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення (п.4 Порядку № 44).
Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення (п.5 Порядку № 44).
Аналіз наведених вище норм Порядку № 44 дає підстави дійти висновку, що грошова компенсація сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних, зокрема, військовослужбовцями, виплачується їм для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби одночасно з виплатою грошового забезпечення за місцем його одержання у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.
Відтак, виплата позивачу компенсації втрати частини доходів має бути проведена відповідачем із одночасною компенсацією суми ПДФО відповідно до пункту 2 Порядку №44.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,
УХВАЛИВ :
Апеляційну скаргу Адміністрації Державної прикордонної служби України - залишити без задоволення.
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 частини п`ятої ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко 

Судді О.М. Ганечко

В.В. Кузьменко