СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2026 року м. Харків Справа №922/2393/25 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В. , суддя Хачатрян В.С.

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Харківської міської ради (вх.№2239Х від 24.10.2025) на рішення Господарського суду Харківської області від 03.10.2025 у справі №922/2393/25 (м. Харків, суддя Добреля Н.С., повне рішення складено 03.10.2025), 
за позовом Харківської міської ради, м. Харків,
до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОБЕРІГ-ПЛЮС», м. Харків,
про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Харківська міська рада звернулася до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до ТОВ «ОБЕРІГ-ПЛЮС», в якій просила суд стягнути з відповідача на користь позивача безпідставно збережені кошти в розмірі орендної плати в сумі 440.130,48 грн за використання земельної ділянки по пров. Подільському, 16 у м. Харкові з кадастровим номером 6310138800:01:015:0033 за період з 01.01.2020 по 13.04.2020, а також витрати зі сплати судового збору.
Позов мотивовано тим, що відповідач є власником нерухомого майна, котре знаходиться на земельній ділянці, яка перебувала у власності позивача; у період з 01.01.2020 по 13.04.2020 відповідач фактично користувався земельною ділянкою безоплатно, без договору оренди, в результаті, на думку позивача, відповідач без достатньої правової підстави зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею; ці кошти на підставі частини 1 статті 1212 ЦК України він зобов`язаний повернути позивачу.
Рішенням Господарського суду Харківської області від 03.10.2025 в позові відмовлено повністю. Витрати зі сплати судового збору залишено за Харківською міською радою.
Харківська міська рада з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодилася та звернулася до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм чинного законодавства, просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 03.10.2025 у справі №922/2393/25 за позовом Харківської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОБЕРІГ-ПЛЮС» про стягнення 440 130,48 грн; ухвалити постанову, якою позовні вимоги Харківської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОБЕРІГ-ПЛЮС» про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати у сумі 440 130,48 грн за використання земельної ділянки загальною площею 0,3336 га по пров. Подільському, 16 у м. Харкові (кадастровий номер 6310138800:01:015:0033) за період з 01.01.2020 по 13.04.2020 – задовольнити повністю; судові витрати покласти на відповідача; справу розглядати за участю представника Харківської міської ради, про час, дату та місце розгляду справи повідомити у встановленому законом порядку.
В обґрунтування апеляційної скарги Харківська міська рада вказує про наступне:
- сам розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки за періоди 2020-2025 років не змінювався (оскільки, у м. Харкові з 01.01.2020 діє Технічна документація з нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станом на 01.01.2018). Лише відбувалась її індексація, що і було враховано Харківською міською радою. Ані відповідачем, ані судом не доведено будь-яку зміну розміру нормативної грошової оцінки земельної ділянки у 2020-2025 роках. Харківською міською радою було надано до суду належні та допустимі докази, які підтверджують розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки у 2020 році;
- відповідач не є власником та постійним користувачем земельної ділянки, у зв`язку з чим єдиною можливою формою здійснення плати за землю для нього як землекористувача є орендна плата;
- будь-яких винятків щодо можливості не сплачувати плату за землю у період, в якому землекористувач бере участь у процедурі оформлення права власності на земельну ділянку, Податковий кодекс України та Земельний кодекс України не містять. Об`єктивно навіть під час процедури з оформлення права власності, землекористувач не перестає користуватися земельною ділянкою, на якій розташоване його нерухоме майно, поряд з цим, ще не маючи належним чином оформленого права на користування нею;
- до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права власності на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформленого права на цю ділянку та недоотримання її власником доходів у виді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 28.10.2025 апеляційну скаргу Харківської міської ради (вх.№2239Х від 24.10.2025) на рішення Господарського суду Харківської області від 03.10.2025 у справі №922/2393/25 залишено без руху з підстав відсутності доказів сплати судового збору.
В строк, наданий судом, від апелянта надійшла заява (вх.№12909 від 06.11.2025) про усунення недоліків апеляційної скарги на виконання вимог ухвали суду від 28.10.2025. Зокрема, апелянтом надано докази сплати судового збору у розмірі 9 902,94 грн. 
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 11.11.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Харківської міської ради (вх.№2239Х від 24.10.2025) на рішення Господарського суду Харківської області від 03.10.2025 у справі №922/2393/25. Постановлено розгляд апеляційної скарги здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Витребувано з Господарського суду Харківської області матеріали справи №922/2393/25. 
17.11.2025 до Східного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №922/2393/25 (вх.№13325).
Від Товариства з обмеженою відповідальністю «ОБЕРІГ-ПЛЮС» надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№13744 від 27.11.2025), в якому останній просить залишити апеляційну скаргу Харківської міської ради без задоволення, а рішення Господарського суду Харківської області від 03 жовтня 2025 року по справі №922/2393/25 без змін; судові витрати покласти на позивача.
В обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю «ОБЕРІГ-ПЛЮС» вказує про наступне: 
- користування земельною ділянкою з кадастровим номером з 6310138800:01:015:0033 здійснювалося відповідачем у порядку її викупу, який відбувся 06 лютого 2020 року, а не оформлення користування даною земельною ділянкою, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин норми статті 1212 Цивільного кодексу України; 
- практика Верховного Суду виключає можливість застосування норми статті 1212 Цивільного кодексу України до правовідносин з користування земельною ділянкою, які зумовлені подальшим викупом земельної ділянки; 
- скаржником не спростовано необхідність застосування до спірних правовідносин правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у Постанові від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17, відповідно до якої, кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України;
- з боку відповідача своєчасно та у повному обсязі виконувалися зобов`язання, пов`язані з переходом права власності на Земельну ділянку (кадастровий номер 6310138800:01:015:0033). Виникнення перехідного періоду між внесенням авансового платежу та реєстрацією права власності на земельну ділянку не є наслідком дій відповідача;
- у період з 01 січня 2020 року до моменту укладення договору купівлі-продажу 06 лютого 2025 року скаржник мав право розраховувати на стягнення з відповідача на свою користь суму безпідставно збережених коштів за фактичне користування вказаною ділянкою не в розмірі орендної плати, а в розмірі земельного податку, право на отримання якого було би отримано за результатами реалізації сторонами договору своєї правомірної поведінки. В той же час, задоволення позовних вимог скаржника тягнуло б за собою неспівмірні витрати з боку відповідача, як добросовісного набуття права власності на земельну ділянку;
- умовою застосування позивачем витягу з нормативної грошової оцінки земельної ділянки за попередній спірний період є сталість грошової оцінки. Саме на позивача покладено тягар доказування правомірності розрахунку стягуваної суми. Водночас, в межах розгляду справи №922/2393/25 у Господарському суді Харківської області позивач не надав жодних обґрунтувань сталості нормативної грошової оцінки земельної ділянки у 2020-2025 роках. 
Суд зазначає, що враховуючи предмет позову, характер спірних правовідносин, зміст позовних вимог та те, що ціна позову становить менше п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, судом було попереджено сторони, що апеляційна скарга буде розглянута в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи..
Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 11 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Ухвала про відкриття апеляційного провадження та розгляд апеляційної скарги в порядку письмового провадження доставлена учасникам справи в електронні кабінети системи «Електронний Суд» 13.11.2025.
Таким чином, матеріалами справи підтверджується належне повідомлення сторін про відкриття провадження у справі та розгляд справи в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Заперечень проти розгляду апеляційної скарги в даному порядку від сторін не надійшло.
Відповідно до ч.1 ст.270 ГПК України, у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу доводи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та розглянувши справу в порядку статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів встановила наступні обставини.
Відповідач ТОВ «ОБЕРІГ-ПЛЮС» з 01.12.2016 є власником нежитлової будівлі літ. «А-2», загальною площею 963,9 кв. м, яка знаходиться за адресою: Харківська обл., м. Харків, пров. Подільський, 16, про що свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.03.2025 №418917112.
Нежитлова будівля знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером 6310138800:01:015:0033 загальною площею 0,3336 га, яка перебувала у власності територіальної громади м. Харкова. 
Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 03.10.2018 №НВ-6306561352018 земельна ділянка площею 0,3336 га по пров. Подільському, 16 у м. Харкові з кадастровим номером 6310138800:01:015:0033 зареєстрована 03.10.2018 у Відділі у м. Харкові Головного управління Держгеокадастру у Харківській області.
Рішенням 31 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про продаж земельних ділянок юридичним та фізичним особам» від 27.11.2019 №1841/19 вирішено продати ТОВ «ОБЕРІГ-ПЛЮС» земельну ділянку із земель комунальної власності з кадастровим номером 6310138800:01:015:0033, площею 0,3336 га, місце розташування: м. Харків, пров. Подільський, 16, ціна продажу - 2.438.000,00 грн.
На підставі Рішення 31 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про продаж земельних ділянок юридичним та фізичним особам» від 27.11.2019 №1841/19 між Харківською міською радою (продавець) та ТОВ «ОБЕРІГ-ПЛЮС» (покупець) був укладений Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 06.02.2020, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Галіщевою О.А. та зареєстрований у реєстрі за №39. Згідно з умовами вказаного договору продавець передав за плату, покупець прийняв і оплатив вартість земельної ділянки (кадастровий номер 6310138800:01:015:0033).
Відповідно до підпункту 2.2.1. Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06.02.2020 згідно з умовами Договору про внесення авансового внеску від 15.11.2019 №72/19 авансовий внесок в розмірі 431 639,04 грн. (чотириста тридцять одна тисяча шістсот тридцять дев`ять грн. 04 коп.), що складає 3% (три відсотки) вартості земельної ділянки, визначеної за нормативною грошовою оцінкою земельної ділянки був сплачений до укладення даного договору.
Державним реєстратором приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Галіщевою О.А. 14.04.2020 проведена державна реєстрація права власності на земельну ділянку за відповідачем.
Рішенням Господарського суду Харківської області від 16.06.2020 у справі №922/518/20 стягнуто з ТОВ «ОБЕРІГ-ПЛЮС» на користь Харківської міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати в сумі 1.342.877,02 грн за бездоговірне користування сформованою Земельною ділянкою за період з 01.11.2018 до 31.12.2019.
Відповідно до листа ГУДПС у Харківській області від 18.03.2025 №5727/5/20-40-04-07-12 ТОВ «ОБЕРІГ-ПЛЮС2 у 2020-2025 роках плату за землю не нараховує та не сплачує.
На думку позивача в період з 01.01.2020 до 13.04.2020 відповідач використовував земельну ділянку без виникнення права власності/користування, що свідчить про порушення прав та інтересів Харківської міської ради та є підставою для їх захисту шляхом стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати, що підлягала б сплаті в разі укладення договору оренди.
Розрахунок розміру безпідставно збережених ТОВ «ОБЕРІГ-ПЛЮС» коштів у розмірі орендної плати здійснювався Харківською міською радою на підставі Витягу від 04.03.2025 №НВ-9950358792025 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки з кадастровим номером 6310138800:01:015:0033.
За результатом розгляду позовної заяви судом першої інстанції прийнято рішення, яким в позові відмовлено повністю.
Оскаржуване судове рішення мотивовано тим, що кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. В даному разі названі умови наявні лише частково, а саме в період з 01.01.2020 до 05.02.2020 включно. Враховуючи, що: 1) земельна ділянка є сформованою, як об`єкт права; 2) земельна ділянка в період з 01.01.2020 до 05.02.2020 належала територіальній громаді м. Харкова від імені якої діє позивач; 3) відповідач фактично використовував земельну ділянку для розміщення належного йому Майна; 4) за користування земельною ділянкою на користь позивача підлягають сплаті кошти у вигляді орендної плати; 5) договір оренди Земельної ділянки не укладено; 6) кошти, які б у разі укладення договору оренди були б сплачені відповідачем позивачеві, відповідач утримує (зберігає) у себе, суд дійшов висновку про те, що між позивачем та відповідачем у відповідності до статті 1212 ЦК України в період з 01.01.2020 до 05.02.2020 виникли кондикційні правовідносини, в силу яких відповідач зобов`язаний повернути позивачеві кошти збережені ним в результаті несплати орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою належною позивачу. 
Суд першої інстанції зазначив, що витяги з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок, виготовлені у встановленому порядку в період від 01.01.2020 до 10.11.2021, дійсно можуть використовуватися для визначення поточної вартості земельної ділянки до початку застосування рішення органу місцевого самоврядування про затвердження нової технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок. Проте, позивач надав до матеріалів справи відомості про нормативну грошову оцінку земельної ділянки станом на 04.03.2025 без жодного обґрунтування правомірності її застосування до спірного періоду з 01.01.2020 до 05.02.2020, оскільки наданий позивачем витяг з технічної документації сформовано 04.03.2025 на підставі нової методики з новою формулою розрахунку, у зв`язку з чим даний витяг не може бути доказом на підставі якого можливо обрахувати розмір безпідставно збережених коштів за період заявлений позивачем з 01.01.2020 до 05.02.2020. А отже, суд вважає, що з урахуванням наведених у рішенні змін у нормативно-правових актах, якими врегульовано проведення нормативної грошової оцінки земельних ділянок, відповідне унеможливило дотримання умови незмінності (сталості) нормативної грошової оцінки земельної ділянки протягом всього періоду з 01.01.2020 до 04.03.2025. З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено наявності такої необхідної умови для врахування наданого ним Витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 04.03.2025 №НВ-9950358792025 як незмінність нормативно-грошової оцінки земельної ділянки у відповідний період. Крім того, суд дійшов висновку, що решта позовних вимог позивача про стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів у розмірі 228.069,50 грн за період з 06.02.2020 до 13.04.2020 також не підлягають задоволенню, оскільки в межах цього періоду між сторонами було укладено договір купівлі-продажу, що унеможливлює застосування кондикційних зобов`язань.
Надаючи правову оцінку вищенаведеним обставинам, колегія суддів зазначає наступне. 
Згідно з частиною 4 статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.
Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Конституція України гарантує право власності на землю, яке набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (стаття 14 Конституції України).
У відповідності до частини 2 статті 78 Земельного кодексу України (тут і далі - у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу України, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Згідно з приписами частини 1 статті 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. 
Згідно з вимогами частин першої, другої статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
В силу вимог статті 124 Земельного кодексу України України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Відповідно до статті 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Як вбачається з положень ст. 120 ЗК України момент виникнення права власності на об`єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності чи укладання (продовження, поновлення) договору оренди земельної ділянки.
Враховуючи наведене, з моменту виникнення права власності на нерухоме майно у власника виникає обов`язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку, розташовану під цією будівлею.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 20.03.2025 №418917112 право власності на нежитлову будівлю літ. «А-2», загальною площею 963,9 кв. м, яка знаходиться за адресою: Харківська обл., м. Харків, пров. Подільський, 16 зареєстроване 01.12.2016 за ТОВ «ОБЕРІГ-ПЛЮС» на підставі довідки №2811, виданої 18.11.2016; договору купівлі-продажу №590 від 07.08.2006; акту прийому-передачі б/н від 09.08.2006.
Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 03.10.2018 №НВ-6306561352018 по пров. Подільському, 16 у м. Харкові 03.10.2018 зареєстрована земельна ділянка площею 0,3336 га з кадастровим номером 6310138800:01:015:0033.
Тобто, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, що у спірний період з 01.01.2020 по 13.04.2020 ТОВ «ОБЕРІГ-ПЛЮС» було власником нерухомого майна, розміщеного на відповідній земельній ділянці. 
Водночас, договір оренди між позивачем та відповідачем з приводу користування спірною земельною ділянкою та докази державної реєстрації такого права у матеріалах справи відсутні.
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6310138800:01:015:0033 зареєстровано за ТОВ «ОБЕРІГ-ПЛЮС» 14.04.2020 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки №39 від 06.02.2020.
Отже, враховуючи положення статей 125, 126 Земельного кодексу України та імперативно визначений законодавцем момент набуття права власності на земельну ділянку - державна реєстрація такого права, право власності на спірну земельну ділянку відповідач набув - 14.04.2020.
При цьому, судова колегія зазначає, що об`єктивно навіть під час процедури з оформлення права власності, землекористувач не перестає користуватися земельною ділянкою, на якій розташоване його нерухоме майно, поряд з цим, ще не маючи належним чином оформленого права на користування нею.
Крім того, суд враховує, що ніхто інший, окрім власника нежитлової будівлі, не може претендувати на вказану земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна.
Тобто, як свідчать матеріали справи, у спірний період з 01.01.2020 по 13.04.2020 у власності ТОВ «ОБЕРІГ-ПЛЮС» перебував об`єкт нерухомості нежитлова будівля літ. «А-2», загальною площею 963,9 кв. м, яка знаходиться за адресою: Харківська обл., м. Харків, пров. Подільський, 16, за відсутності належним чином оформлених правовідносин щодо користування земельною ділянкою.
Отже, відповідач у період з 01.01.2020 по 13.04.2020 користувався земельною ділянкою з кадастровим номером 6310138800:01:015:0033 без належної правової підстави.
Згідно зі статтею 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Земельний кодекс України визначає обов`язки землекористувачів, зокрема щодо своєчасної сплати земельного податку або орендної плати (пункт «в» частини першої статті 96 Земельного кодексу України).
Плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147. пункту 14.1. статті 14 Податкового кодексу України, тут і далі - у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин).
Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72., 14.1.136. пункту 14.1. статті 14 Податкового кодексу України).
Отже, законодавець розмежовує поняття «земельний податок» та «орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності» в залежності від правових підстав передання прав землекористування такими ділянками.
Оскільки право власності на земельну ділянку зареєстровано за відповідачем на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06.02.2020 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно 14.04.2020 та відповідно у спірний період з 01.01.2020 по 13.04.2020 ТОВ «ОБЕРІГ-ПЛЮС» не було власником або постійним землекористувачем спірної земельної ділянки, то останнє і не було суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому, єдиною можливою формою здійснення плати за землю для нього як землекористувача була орендна плата.
При цьому, наявність правовідносин між сторонами, спрямованих на укладення договору щодо набуття права власності на земельну ділянку до дня державної реєстрації такого права не скасовує та не змінює характер обов`язковості сплати за користування земельною ділянкою.
Суд вказує, що будь-яких винятків щодо можливості не сплачувати плату за землю у період, в якому землекористувач бере участь у процедурі оформлення права власності на земельну ділянку, Податковий кодекс України та Земельний кодекс України не містять.
Отже, процедура оформлення викупу земельної ділянки та укладення у подальшому 06.02.2020 договору купівлі-продажу цієї земельної ділянки відбувалася у той період, коли ТОВ «ОБЕРІГ-ПЛЮС» повинно було сплачувати плату за землю за її користування у формі орендної плати за період до оформлення права власності на цю земельну ділянку (державної реєстрації такого права).
Водночас, відповідно до листа ГУДПС у Харківській області від 18.03.2025 №5727/5/20-40-04-07-12 ТОВ «ОБЕРІГ-ПЛЮС» у 2020-2025 роках плату за землю не нараховує та не сплачує.
Крім того, як вбачається зі змісту оскаржуваного судового рішення, розглядаючи період з 06.02.2020 до 13.04.2020, тобто з дня укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки та державної реєстрації права власності на неї, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів у розмірі 228 069,50 грн за цей період не підлягають задоволенню, оскільки між сторонам було укладено договір купівлі-продажу, що унеможливлює застосування кондикційних зобов`язань.
Суд першої інстанції у своєму рішенні зазначив правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №922/3412/17 із посиланням на пункти 29,30 цієї постанови. Відповідно до вказаних пунктів зазначеної постанови кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.
При цьому, колегія суддів зауважує, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими для всіх справ. Проте посилаючись на вказані правові висновки Великої Палати Верховного Суду, суд першої інстанції відповідного не врахував.
Крім того, суд апеляційної інстанції враховує відсутність договірних орендних відносин між Харківською міською радою та ТОВ «ОБЕРІГ-ПЛЮС» і при цьому зазначає, що сам договір купівлі-продажу земельної ділянки не означає автоматичного переходу права власності на земельну ділянку, а є підставою для подальшої реєстрації такого права. 
Також, як вбачається з матеріалів справи, у пункті 6.1. розділу 6 «Перехід права власності на земельну ділянку» Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06.02.2020 №9/20, укладеного між Харківською міською радою та ТОВ «ОБЕРІГ-ПЛЮС», конкретизовано момент набуття права власності за ТОВ «ОБЕРІГ-ПЛЮС», а саме: право власності на земельну ділянку виникає у Покупця після сплати ним вартості земельної ділянки та державної реєстрації права власності на землю, зареєстрованого у встановленому порядку. Тобто, за змістом цього пункту договору купівлі-продажу, необхідною умовою виникнення права власності на земельну ділянку за відповідачем крім сплати її вартості є також державна реєстрація такого права, що узгоджується з положеннями земельного законодавства.
Щодо посилання відповідача у відзиві на апеляційну скаргу на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 15.10.2019 у справі №922/1379/18 та у постанові Верховного Суду від 04.08.2021 у справі №922/3507/20, колегія суддів зазначає, що такі висновки є нерелевантними, враховуючи фактичні обставини справи, яка розглядається, та період виникнення спірних правовідносин.
Отже, як вже зазначалося, саме державна реєстрація права власності на земельну ділянку є імперативно визначеним моментом виникнення такого права в силу положень 125, 126 Земельного кодексу України, а отже відповідач користувався земельною ділянкою без належної правової підстави протягом всього оспорюваного періоду - з 01.01.2020 по 13.04.2020.
Враховуючи вищевикладене та те, що відповідач набув права власності на земельну ділянку 14.04.2020, суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції у даній справі стосовно того, що укладення договору купівлі-продажу унеможливлює застосування кондикційних зобов`язань за період 06.02.2020 до 13.04.2020.
Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Положення цієї статті застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події, та зокрема, застосовуються до вимог про витребування майна власником із чужого незаконного володіння.
Частиною 3 ст. 1212 ЦК України встановлено, що положення глави 83 «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави» ЦК України застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Відповідно до ч. 1 ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.
За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
Під безпідставно збереженим майном мається на увазі грошові кошти в розумінні ст. 179, 190 ЦК України, оскільки відповідно до ст. 206 ЗК України використання землі в Україні є платним.
До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки або права власності на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформлення на неї відповідного права та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.
Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України (близькі за змістом висновки сформульовані постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №922/3412/17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц, постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05 2018 у справі №629/4628/16-ц, від 13.02.2019 у справі №320/5877/17, постанов Верховного Суду від 30.11.2016 у справі №922/1008/15, від 07.12.2016 у справі №922/1009/15, від 12.04.2017 у справі №922/7207/15, від 21.01.2019 у справі №902/794/17).
Таким чином, положення глави 15, статей 120, 125 Земельного кодексу України, статті 1212 Цивільного кодексу України дають підстави вважати, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, ураховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, особа яка придбала такий об`єкт стає фактичним користувачем тієї земельної ділянки, на якій такий об`єкт нерухомого майна розташований, а відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформлення прав на цю ділянку (без укладення договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів у виді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. 
Так, відповідач, не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою у весь спірний період з 01.01.2020 по 13.04.2020, тобто до моменту державної реєстрації права власності на земельну ділянку, за відсутності укладеного договору оренди зберіг кошти та тим самим збільшив вартість власного майна, а позивач втратив належне йому майно (кошти від орендної плати), тобто відбувся факт безпідставного збереження відповідачем коштів у розмірі орендної плати за рахунок позивача, що є підставою для застосування до спірних правовідносин статей 1212-1214 ЦК України.
Судова колегія також вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч. 2 ст. 1212 ЦК України, положення глави 83 цього Кодексу застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Отже, у даному випадку обов`язок відповідача сплатити суму безпідставно збережених коштів виникає в силу самого користування ним спірною земельною ділянкою без сплати орендної плати, і не залежить від того чи сталося це внаслідок поведінки набувача, потерпілого чи інших осіб, або сталось поза їх волею.
При цьому суд зазначає, що відновлення порушених прав позивача за таких обставин і в такий спосіб не створює для відповідача жодних необґрунтованих, додаткових або негативних наслідків, оскільки предметом позову є стягнення грошових коштів, які останній мав би сплатити за звичайних умов як і фактичний добросовісний землекористувач.
Для вирішення спору щодо стягнення з власника об`єкта нерухомого майна, безпідставно збережених коштів орендної плати згідно із статтями 1212 - 1214 Цивільного кодексу України за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою комунальної власності, на якій цей об`єкт розташований необхідно, з`ясувати: 
а) чи наявні правові підстави для використання земельної ділянки; 
б) яка площа земельної ділянки та чи є вона сформованою відповідно до вимог земельного законодавства; 
в) в якому розмірі підлягають відшкодуванню доходи, пов`язані із безпідставним збереженням майна, розраховані відповідно до вимог земельного законодавства, а саме на підставі нормативної грошової оцінки землі.
Верховним Судом у постановах від 29.01.2019 у справах №922/3780/17 та №922/536/18, від 11.02.2019 у справі №922/391/18, від 12.04.2019 у справі №922/981/18, від 12.06.2019 у справі №922/902/18 наголошено, що для вирішення спору щодо фактичного користування земельною ділянкою без укладання правовстановлюючих документів та без державної реєстрації прав на неї встановленню підлягають обставини, зокрема, чи є спірна земельна ділянка, за користування якою Харківська міська рада просить стягнути безпідставно збережені кошти, сформованим об`єктом цивільних прав протягом усього періоду, зазначеного у позові, та необхідність підтвердження площі займаної земельної ділянки належними доказами.
Згідно із частиною першою статті 79 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Відповідно до частин першої, третьої, четвертої, дев`ятої статті 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі; земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 03.10.2018 №НВ-6306561352018 датою державної реєстрації земельної ділянки площею 0,3336 га з кадастровим номером 6310138800:01:015:0033 за адресою: м. Харкові, пров. Подільський, 16 є 03.10.2018; категорія землі – землі житлової та громадської забудови; цільове призначення – 03.10 Для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури (адміністративних будинків, офісних приміщень та інших будівель громадської забудови, які використовуються для здійснення підприємницької та іншої діяльності, пов`язаної з отриманням прибутку).
Таким чином, відомості про земельну ділянку площею 0,3336 га, яка розташована за адресою м. Харкові, пров. Подільський, 16 внесено до Державного земельного кадастру з присвоєнням кадастрового номера, з огляду на що вказана земельна ділянка є сформованою у розумінні положень Земельного кодексу України. 
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 20.03.2025 №418917112 право власності на вищевказану земельну ділянку 26.12.2019 було зареєстровано за Харківською міською радою, 14.04.2020 - за ТОВ «ОБЕРІГ-ПЛЮС».
Харківська міська рада у позовній заяві просить суд стягнути з відповідача безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати у розмірі 440 130,48 грн за період з 01.01.2020 по 13.04.2020.
Відповідно до пунктів 289.1., 289.2. статті 289 Податкового кодексу України для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення за станом на 1 січня поточного року, що визначається за певною формулою.
Отже, нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який у будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями підпункту 288.5.1. пункту 288.5. статті 288 Податкового кодексу України.
При цьому статтею 12 Закону України «Про оцінку земель» регламентовано, що нормативно-правові акти з проведення оцінки земель затверджуються Кабінетом Міністрів України. Для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності нормативна грошова оцінка земель проводиться обов`язково (стаття 13 цього Закону).
Нормативно-грошова оцінка земельних ділянок у межах населених пунктів проводиться не рідше ніж один раз на 5 - 7 років (стаття 18 Закону України «Про оцінку земель»).
Відповідно до статті 20 Закону України «Про оцінку земель» за результатами бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок складається технічна документація, а за результатами проведення експертної грошової оцінки земельних ділянок складається звіт. Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.
Згідно з положеннями частини третьої статті 23 цього Закону (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
Таким чином, результатом нормативної грошової оцінки конкретної земельної ділянки є технічна документація на неї, а надання витягу з технічної документації є послугою компетентного органу (Держгеокадастру та його територіальних органів), який веде відповідний облік згідно з Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 №1051 (далі - Порядок № 1051).
Отже, технічна документація на конкретну земельну ділянку, яка виготовляється на замовлення землекористувача (власника), відповідно до статті 20 Закону України «Про оцінку земель», є джерелом інформації про нормативну грошову оцінку певної земельної ділянки.
При цьому, власник (землекористувач) може використати технічну документацію на обґрунтування нормативної грошової оцінки, надавши суду її оригінал або належно засвідчену копію. Відтак технічна документація, виготовлена на конкретну земельну ділянку уповноваженим органом, може бути належним доказом на обґрунтування нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка набула статусу об`єкта цивільних прав.
У той же час, пунктом 162. Порядку №1051 визначено відомості, які можуть надаватися державними кадастровими реєстраторами у формі: 1) витягу з Державного земельного кадастру про об`єкт Державного земельного кадастру; 2) довідки, що містить узагальнену інформацію про землі (території), за формою згідно з додатком 41; 3) викопіювання з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану); 4) копій документів, що створюються під час ведення Державного земельного кадастру. Витяги, довідки, викопіювання та копії документів, що створюються під час ведення Державного земельного кадастру, в паперовій та електронній формі відповідно до Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» мають однакову юридичну силу.
Таким чином, як положення Податкового кодексу України, так і законодавство про оцінку земель визнають належними доказами на обґрунтування оцінки землі довідку, витяг з Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки, яка є об`єктом плати за землю, та технічну документацію на земельну ділянку, виготовлену компетентним органом.
З огляду на те, що земельним законодавством та Податковим кодексом України не обмежується можливість подання доказів щодо нормативної грошової оцінки земельної ділянки державної (комунальної) власності для цілей сплати орендної плати виключно витягом з Державного земельного кадастру, належними доказами на обґрунтування нормативної грошової оцінки земельної ділянки можуть бути: технічна документація на спірну земельну ділянку, виготовлена компетентним органом для оформлення договору оренди, довідка з Державного земельного кадастру, витяг з Державного земельного кадастру, а також висновок судової експертизи про встановлення нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки, наданий відповідно до статей 98 - 103 Господарського процесуального кодексу України, які містять інформацію щодо предмета спору в цій справі.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі №905/1680/20.
Як вбачається з матеріалів справи, Харківською міською радою розрахунок розміру безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати здійснено за період 01.01.2020-13.04.2020 на підставі Витягу №НВ-9950358792025 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок, дата формування витягу - 04.03.2025.
Відповідно до вказаного Витягу нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 6310138800:01:015:0033 складає 40400093,04 грн.
Відповідно до ст. 18 Закону України «Про оцінку земель» нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться відповідно до норм, правил, а також інших нормативно-правових актів на землях усіх категорій та форм власності. 
Відповідно до п.289.2. ПК України центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель (Кі), на який індексується нормативна грошова оцінка земель і земельних ділянок, у тому числі право на які фізичні особи мають як власники земельних часток (паїв), на 1 січня поточного року.
Коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується кумулятивно залежно від дати проведення нормативної грошової оцінки земель.
Згідно з п.289.3 ПК України Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації не пізніше 15 січня поточного року забезпечують інформування центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, і власників землі та землекористувачів про щорічну індексацію нормативної грошової оцінки земель.
Так, згідно інформації, розміщеної на офіційному веб-сайті Центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель за 2020 рік – 1,0; 2021 рік – 1,1 (для земель несільськогосподарського призначення); 2022 рік – 1,15 (для земель і земельних ділянок (крім сільськогосподарських угідь), 2023 рік – 1,051 (зазначений коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується для всіх категорій земель і видів земельних угідь), 2024 рік - 1,12 (зазначений коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується для всіх категорій земель і видів земельних угідь).
Значення коефіцієнта індексації за певний рік застосовується в наступному році, який йде за роком, за який його встановлено, шляхом помноження розміру орендної плати на його значення. 
У даному випадку, оскільки Витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки отримано Харківською міською радою в 2025 році (04.03.2025), для визначення розміру нормативної грошової оцінки земельної ділянки за попередні роки позивач виходив з поділу нормативної грошової оцінки земельної ділянки, вказаної у витязі, на відповідні коефіцієнти індексації за попередні роки.
Як вбачається з матеріалів справи, розрахунок позивачем виконано на підставі Положення про порядок визначення розмірів орендної плати при укладанні договорів оренди землі в м. Харкові, затвердженого рішенням Харківської міської ради №41/08 від 27.02.2008, зі змінами.
Згідно з наданим позивачем розрахунком, розмір орендної плати, який повинно було сплачувати ТОВ «ОБЕРІГ-ПЛЮС» за спірний період з 01.01.2020 по 13.04.2020 за користування земельною ділянкою комунальної власності з кадастровим номером 6310138800:01:015:0033 площею 0,3336 га за адресою: м. Харкові, пров. Подільський, 16, за 2 місяці 13 днів становило - 440 130,48 грн, що складається з нормативної грошової оцінки з урахуванням коефіцієнтів індексації - 27 121 331,08 грн; ставки річної орендної плати — 8%; коефіцієнту складних інженерно-геологічних умов -1; коефіцієнту розміру земельної ділянки -1; розміру безпідставно збережених коштів за місяць - 180 875,54 грн; розміру безпідставно збережених коштів за рік - 2 170 506,49 грн.
Водночас, 18.03.2020 набув чинності Закон України від 17.03.2020 «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникнення і поширення коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким, зокрема внесено зміни до порядку нарахування та сплати за землю.
Так, підрозділ 10 «Інші перехідні положення» розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України доповнено новим пунктом 524, згідно з яким за період з 1 березня 2020 року по 30 квітня 2020 року не нараховується та не сплачується плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної форми власності) за земельні ділянки, що перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, фізичних або юридичних осіб, та використовуються ними в господарській діяльності.
У подальшому Законом України від 02.04.2020 №540 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» змінено норму пункту 524 підрозділу 10 "Інші перехідні положення" Розділу ХХ "Перехідні положення" Податкового кодексу України щодо плати за землю, а саме визначено, що плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки) не нараховується та не сплачується за період з 1 березня по 31 березня 2020 року.
Отже, позивачем правильно визначено, що за період з 01.01.2020 по 13.04.2020 відповідач мав сплатити до бюджету 440 130,48 грн як за 2 місяці 13 днів.
Колегія суддів апеляційної інстанції враховує, що формування витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки здійснюється автоматично в режимі «реального часу», у зв`язку із чим програмним забезпеченням і чинним законодавством не передбачено формування вказаних витягів на певну дату, яка вже минула.
Чинним законодавством не вимагається складання витягів з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за кожний спірний період, а тому можна використати витяг про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, чинний тільки на час його формування та звернення до суду з позовом.
Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 29.05.2020 у справі №922/2843/19, на яку також посилається скаржник в апеляційній скарзі, відповідно до якої чинне земельне законодавство, в тому числі стаття 20 Закону України "Про оцінку земель", не містить обґрунтування обов`язковості надання витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за кожен календарний рік упродовж спірного періоду, а лише зазначає про необхідність фіксування нормативної грошової оцінки окремої земельної ділянки у відповідному витязі; витяги про нормативну грошову оцінку земельної ділянки формуються за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру на підставі актуальних відомостей про земельні ділянки, внесених до Державного земельного кадастру, а формування витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки здійснюється автоматично в режимі «реального часу», тобто на час звернення заявників, у зв`язку з чим програмним забезпеченням і чинним законодавством не передбачено формування вказаних витягів на певну дату, яка вже минула.
Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 09.11.2021 у справі №905/1680/20 Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки - це роздруковані за допомогою програмного забезпечення актуальні дані про земельну ділянку, які є у Державному земельному кадастрі та технічній документації з нормативної грошової оцінки земель станом на певну дату. Витяг з нормативної грошової оцінки земельної ділянки може бути доказом проведення такої оцінки та визначати дані про таку оцінку як на момент його видачі, так за попередній період за умови, що нормативно-грошова оцінка земельної ділянки була сталою та не зазнала змін у цей період.
Згідно з ч.1 ст.15 Закону України «Про оцінку земель» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) підставою для проведення оцінки земель (бонітування ґрунтів та нормативної грошової оцінки земельних ділянок) є рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. 
Статтею 18 цього Закону визначено, що Нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться: розташованих у межах населених пунктів незалежно від їх цільового призначення - не рідше ніж один раз на 5-7 років; розташованих за межами населених пунктів земельних ділянок сільськогосподарського призначення - не рідше ніж один раз на 5-7 років, а несільськогосподарського призначення - не рідше ніж один раз на 7-10 років.
Рішенням Харківської міської ради №1474/19 від 27.02.2019 затверджено Технічну документації з нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станом на 01.01.2018. Пунктом 2 зазначеного рішення встановлено, що це рішення вводиться в дію з моменту оприлюднення в установленому порядку, а нормативна грошова оцінка земель міста Харкова станом на 01.01.2018 застосовується з 01.01.2020.
Вказане рішення Харківської міської ради оприлюднене в Єдиному міському реєстрі актів Харківської міської ради, міського голови та виконавчих органів ради, який є відкритим та загальнодоступним.
Рішення Харківської міської ради №1474/19 від 27.02.2019 прийнято під час дії Постанови Кабінету Міністрів України «Про методику нормативної грошової оцінки земель населених пунктів» від 23.03.1995 №213, яка втратила чинності 10.11.2021.
Постановою Кабінету Міністрів України від 03.11.2021 №1147 затверджено Методику нормативної грошової оцінки земельних ділянок.
Пунктом 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 03.11.2021 №1147 «Про затвердження Методики нормативної грошової оцінки земельних ділянок» установлено, що затверджена з урахуванням вимог пункту 271.2 статті 271 Податкового кодексу України до набрання чинності Методикою, затвердженою згідно з пунктом 1 цієї постанови, технічна документація з нормативної грошової оцінки земельних ділянок, технічна документація із загальнонаціональної (всеукраїнської) нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення (на відповідній території) є чинною до початку застосування рішення відповідного органу місцевого самоврядування про затвердження нової технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок. 
Як зазначено скаржником в апеляційній скарзі, сам розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки за періоди 2020-2025 років не змінювався, оскільки у м. Харкові з 01.01.2020 діє Технічна документація з нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станом на 01.01.2028. Нормативна грошова оцінка земель відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 03.11.2021 №1147 «Про затвердження Методики нормативної грошової оцінки земельних ділянок» не розроблялась та не затверджувалась.
Стаття 2 Господарського процесуального кодексу України одним з основних принципів господарського судочинства визначає змагальність сторін. Згідно вимог частин першої, другої, четвертої статті 13 цього ж кодексу судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. 
Водночас, суд апеляційної інстанції вказує, що жодні докази, які б свідчили про зміну нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки за період стягнення, в матеріалах справи відсутні та відповідачем по справі не надавалися.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що Витяг №НВ-9950358792025 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 04.03.2025 може бути використаний при проведенні розрахунку безпідставно збережених коштів зі сплати орендної плати за період з 01.01.2020 по 13.04.2020 як належний та допустимий доказ та відповідно погоджується з доводами апелянта про безпідставність посилання суду першої інстанції на відмінний алгоритм проведення нормативної грошової оцінки.
Таким чином, суд апеляційної інстанції, перевіривши поданий позивачем розрахунок суми безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати за користування земельною ділянкою площею 0,3336 га з кадастровим номером 6310138800:01:015:0033, розташованою за адресою: пров. Подільський, 16 у місті Харкові, дійшов висновку про його обґрунтованість. Зазначений розрахунок підтверджує розмір безпідставно збережених коштів у сумі 440 130,48 грн за період з 01.01.2020 по 13.04.2020, здійснений на підставі витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки, який містить відомості про нормативну грошову оцінку як базу для визначення орендної плати, із застосуванням відповідних коефіцієнтів та річної ставки орендної плати, документально підтверджених та таких, що відповідають вимогам законодавства.
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати в сумі 440 130,48 грн за користування земельною ділянкою за період з 01.01.2020 по 13.04.2020 є законними та обґрунтованими, доведені належними та допустимими доказами в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, а тому підлягають задоволенню.
Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Також, Європейський суд з прав людини зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України). 
Відповідно до частини 1 статті 277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку про задоволення апеляційних вимог, скасування рішення Господарського суду Харківської області від 03.10.2025 у справі №922/2393/25 та прийняття нового рішення про задоволення позову. 
Згідно з частиною 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Здійснюючи розподіл судових витрат, суд керується положеннями ст.ст.123,129 ГПК України, у зв`язку із задоволенням позову витрати позивача за подання до суду позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на відповідача. 
Враховуючи, що апеляційна скарга подана у цій справі в електронному вигляді з використанням підсистеми ЄСІТС «Електронний суд», за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апелянт мав сплатити судовий збір в розмірі 7922,35 грн (9 902,94 грн * 0,8%).
З доданих до апеляційної скарги доказів сплати судового збору вбачається, що апелянтом за подання скарги сплачено судовий збір в розмірі 9 902,94 грн, тобто у більшому розмірі, ніж передбачено Законом.
При цьому, суд зазначає, що згідно п.1 ч.1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
Керуючись статтями 129, 269, 270, п.2, ч.1 ст.275, п.п.3,4 ч.1 ст. 277, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради задовольнити.
Рішення Господарського суду Господарського суду Харківської області від 03.10.2025 у справі №922/2393/25 скасувати.
Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. 
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ОБЕРІГ-ПЛЮС» (61023, місто Харків, вулиця Мироносицька, будинок 94; код ЄДРПОУ 33288384) на користь Харківської міської ради (61003, місто Харків, майдан Конституції, будинок 7; код ЄДРПОУ 04059243) безпідставно збережені кошти в розмірі орендної плати в сумі 440 130,48 грн (чотириста сорок тисяч сто тридцять гривень сорок вісім копійок).
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ОБЕРІГ-ПЛЮС» (61023, місто Харків, вулиця Мироносицька, будинок 94; код ЄДРПОУ 33288384) на користь Харківської міської ради (61003, місто Харків, майдан Конституції, будинок 7; код ЄДРПОУ 04059243) витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 6601,96 грн (шість тисяч шістсот одну гривню дев`яносто шість копійок) та за подання апеляційної скарги у розмірі 7922,35 грн (сім тисяч дев`ятсот двадцять дві гривні тридцять п`ять копійок).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 15.01.2026.

Головуючий суддя Р.А. Гетьман

Суддя В.В. Россолов 

Суддя В.С. Хачатрян