Справа №949/2251/25

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 січня 2026 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:
головуючого - судді Тарасюк А.М.,
при секретарі судових засідань Пінчук О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дубровиця за правилами загального позовного провадження справу за позовом  ОСОБА_1  до  ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Орган опіки та піклування - виконавчий комітет Дубровицької міської ради про визначення місця проживання дітей з батьком,

в с т а н о в и в:

Позивач  ОСОБА_1  звернувся в суд з позовом до відповідача  ОСОБА_2  третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Органу опіки та піклування - виконавчого комітету Дубровицької міської ради та просить визначити місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з ним за місцем його реєстрації або проживання.
В обґрунтування позову вказав, що між ним та відповідачкою 11 вересня 1999 року було укладено шлюб. Від даного шлюбу у них народились діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 05 серпня 2025 року шлюб було розірвано.
Однак, фактичні шлюбні відносини між ними припинені починаючи з 2018 року, і вони проживають окремо. Їхні діти постійно проживають з ним за адресою: АДРЕСА_1 .
З 12 липня 2024 року за рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області з ОСОБА_2 на його користь призначено стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 всіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дітьми повноліття.
Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 03 липня 2025 року по виконавчому провадженню № НОМЕР_5, наданому державним виконавцем, станом на 01 вересня 2025 року сукупний розмір заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_2 становить 51802,80 грн.
Він повністю опікується інтересами і потребами дітей, піклується про них, займається вихованням, слідкує за розвитком та здоров`ям дітей. віддає їм свою любов і турботу.
Виходячи з того, що увесь час діти проживають з ним, він займаюся їх вихованням та піклуванням, діти прив`язані до нього, відповідачка з ними спілкується лише зрідка по телефону, не виявляє бажання виховувати дітей, то вважає, що суд повинен врахувати ці обставини при визначенні місця проживання дітей.
До початку судового засідання від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.
Відповідачка у судове засідання не з`явилася, подавши заяву, в якій вона просить проводити розгляд справи без її участі, вказала, що проти позову не заперечує.
Представник третьої особи: Органу опіки та піклування - виконавчого комітету Дубровицької міської ради у судове засідання не з`явився. Згідно заяви представника ОСОБА_5 остання просить розгляд справи проводити без її участі зазначивши, що позиція органу опіки та піклування викладена у висновку органу опіки та піклування про визначення місця проживання дітей.
Враховуючи, що розгляд справи відбувся за відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками дітей:  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 27 січня 2014 року та серії НОМЕР_2 від 22 липня 2016 року, що видані Нивецькою сільською радою Дубровицького району Рівненської області (а.с.11, 12).
Як вбачається з рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 05 серпня 2025 року (а.с.13) шлюб між сторонами розірвано.
Згідно рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 13 серпня 2024 року (а.с.14) з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дітей:  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 стягнуто аліменти у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно і до досягнення дітьми повноліття.
Втім, з розрахунку заборгованості зі сплати аліментів по ВП НОМЕР_5 від 03 липня 2025 року, наданого державним виконавцем Т.Дем`янець (а.с.18) вбачається, що станом на 01 вересня 2025 року за ОСОБА_2 рахується заборгованість зі сплати аліментів сукупний розмір якої становить 51802,80 грн.
Згідно довідки виконавчого комітету Дубровицької міської ради №200/02 від 18 червня 2025 року (а.с.15) до складу сім`ї позивача ОСОБА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , входять: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - дружина, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - дочка, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 - дочка, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 - дочка, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - син та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - син.
Як вбачається з матеріалів справи, 25 червня 2025 року було проведено обстеження умов проживання сім`ї ОСОБА_1 про що складено Акт обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства/фактичного місця проживання особи (а.с.16-17). Отже, при обстеженні встановлено, ОСОБА_1 дійсно проживає з малолітніми дітьми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в АДРЕСА_1 . Мати дітей ОСОБА_2 зареєстрована за вказаною адресою, але не проживає. Батько дітей виховує сам, мати участі у вихованні і утриманні, зі слів дітей, не приймає.
Той факт, що позивач ОСОБА_1 сам займається вихованням малолітніх дітей стверджується характеристикою виконавчого комітету Дубровицької міської ради №281/02 від 17 вересня 2025 року (а.с.19), довідками педіатра Дубровицької лікарської амбулаторії №2 ОСОБА_9 (а.с.20, 21) та характеристикою директора Нивецької гімназії Дубровицької міської ради (а.с.22).
Відповідно до ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно з ч.ч. 2, 8, 9 ст. 7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно з ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.
Стаття 6 СК України визначає правовий статус особи до 18 років, як дитини. При цьому, малолітніми вважаються особи до 14 років, а неповнолітніми від 14 до 18 років.
Як передбачено ст. 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Згідно зі ст. 157 СК України, питання про виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Частинами 1, 2 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (ч.ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини).
У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).
ЄСПЛ зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і для дотримання такої рівноваги особливу увагу необхідно приділити найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04).
Зокрема, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Суд зазначає, що міжнародні та національні законодавчі акти не містять норм, які наділяли б будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.
Отже, при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути о найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).
При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч.ч. 4, 5 ст. 19 СК України).
Так. з висновку органу опіки та піклування - виконавчого комітету Дубровицької міської ради про визначення місця проживання дітей №07-1686 від 03 листопада 2025 року (а.с.38) вбачається, що після вивчення даного питання встановлено, що батько ОСОБА_1 самостійно виховує дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зі слів дітей, мати ОСОБА_2 участі у їх вихованні та утриманні не приймає. Також мати дітей до служби у справах дітей, органу опіки та піклування з питань виховання дітей не зверталася.
Питання щодо визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком слухалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини 28 жовтня 2025 року, на якому батько дітей ОСОБА_1 повідомив, що ОСОБА_2 понад 7 років з ним та дітьми не проживає, увесь цей час діти постійно проживають з ним.
Проаналізувавши всю наявну інформацію з даного питання, встановлено, що умов та обставин, які б перешкоджали чи мали б негативні наслідки щодо виховання та розвитку дітей ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в сім`ї батька не виявлено.
Тому, зважаючи на наведене, Орган опіки та піклування - виконавчий комітет Дубровицької міської ради вважає за доцільне визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком ОСОБА_1 , 1965 року народження за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16535/19 (провадження № 61-14623св21) вказано, що «під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) зазначено, що: «питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже, не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства».
Отже, під час розгляду справи щодо місця проживання дітей, суд насамперед виходить з інтересів самих малолітніх дітей, їх віку, враховуючи при цьому, що на цьому етапі розвитку дітей залишення місця проживання малолітніх ОСОБА_10 та ОСОБА_11 з батьком не порушить їхніх прав, а навпаки сприятиме забезпеченню їх інтересів, адже за місцем проживання батька діти мають усталений тривалий побут, сталі соціальні зв`язки, належний рівень життя та умови для проживання, що у сукупності є необхідним для їх фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку.
Суд враховує, що мати дітей не заявляла зустрічних позовних вимог про визначення місця проживання з нею дітей, які фактично з 2018 року, ще до розлучення батьків, проживають з батьком. До того ж, у поданій нею заяві, вона не заперечує проти того, щоб місце проживання дітей було визначено за батьком.
Слід зауважити, що відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом із позивачем не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі, та приймає до уваги аналогічну позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 13 травня 2020 року по справі №686/20582/19-ц.
Таким чином, судом встановлено, що позивач самостійно виховує синів ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , мати дітей залишила їх проживати з батьком, що нею не заперечувалося у наданій до суду заяві, а відтак визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_10 та ОСОБА_11 саме з батьком, позивачем по справі, відповідатиме інтересам дітей і сприятиме гармонійному розвитку в спокійному та безпечному середовищі, тому заявлені вимоги є підставними в повній мірі та такими, що підтверджуються належними доказами і відповідають якнайкращим інтересам дітей.
Разом з тим, суд роз`яснює сторонам, що у разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дитиною, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено, як за згодою батьків, так і в судовому порядку.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
За таких обставин, зважаючи на задоволення позову, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений останнім судовий збір за подачу позовної заяви до суду у розмірі 1211,20 грн. 
Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 23, 76-78, 81, 89, 141, 265, 352, 354, 355 ЦПК України суд -,

У Х В А Л И В: 

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Орган опіки та піклування - виконавчий комітет Дубровицької міської ради про визначення місця проживання дітей з батьком задоволити.
Визначити місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з батьком,  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , за місцем його реєстрації або проживання.
Стягнути з  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , на користь  ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП: НОМЕР_4 , судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок), сплаченого при подачі позовної заяви до суду.
Апеляційна скарга на рішення може бути подана через Дубровицький районний суд Рівненської області до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду
Повне рішення суду складено 12 січня 2026 року.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:
Позивач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП: НОМЕР_4 , місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_2 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .
Третя особа: Орган опіки та піклування - виконавчий комітет Дубровицької міської ради, ЄДРПОУ: 05390997, місцезнаходження: 34100, м. Дубровиця, вул. Воробинська, буд. 16, Сарненський район Рівненська область

Суддя: підпис.
Згідно з оригіналом.
Суддя Дубровицького 
районного суду:       Тарасюк А.М.