Справа № 521/10523/25
Номер провадження № 2/521/648/26
РІШЕННЯ
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
09 лютого 2026 року         м. Одеса 
Хаджибейський районний суд міста Одеси у складі:
головуючого судді - Громіка Д.Д.,
при секретарі – Котигорох Н.С.
за участі:
відповідача – ОСОБА_1 
представника відповідача – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі №204, в м. Одеса, позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, -

ВСТАНОВИВ:
У червні 2025 року  ОСОБА_3  через свого представника ОСОБА_4 звернувся до Хаджибейського районного суду м. Одеси з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення аліментів.
Відповідно до положень ст.ст. 14, 33 ЦПК України автоматизованою системою документообігу суду головуючим суддею по справі визначено Громіка Д.Д. 
У позовній заяві представник позивача посилається на те, що 28 липня 2000 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали шлюб, який був зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Приморської районної адміністрації виконкому Одеської міської ради, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії/номер НОМЕР_1 , про що зроблений актовий запис № 362.
25 січня 2024 року рішенням Малиновського районного суду міста Одеси по справі 521/19344/23 вказаний шлюб між сторонами було розірвано. 
Від спільно шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дитина - ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 27 травня 2009 року, актовий запис № 447. 
Під час перебування подружжя у шлюбі, позивач за згодою відповідачки покинув територію України. 07.07.2022 року відповідачка надала письмову згоду, в якій, серед іншого, підтвердила здійснення матеріального утримання неповнолітньої дитини батьком. На теперішній час дитина перебуває на повному утриманні позивача. Оскільки відповідачка матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, позивач просить ухвалити рішення, яким стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народження у розмірі 25% (двадцяти п`яти відсотків) від заробітку (доходу) щомісячно, починаючи стягнення з дати подачі позову і до повноліття дитини.
Згідно правил ч. 6 ст. 19 ЦПК України зазначений спір є малозначним, а тому відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження.
Ухвалою судді про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі від 25.06.2025 року було постановлено проводити розгляд справи у спрощеному провадженні із повідомлення та участю сторін.
Від представника відповідача через систему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги не визнають, посилаючись на те, що відповідач не працює через незадовільний стан здоров`я. Надаючи згоду позивачу на виїзд з дитиною до Канади, відповідач вважала, що найближчим часом вона також приїде до сім`ї, проте позивач розірвав всі стосунки з відповідачкою, звернувся до суду із позовом про розірвання шлюбу та постійно здійснює на неї психологічний та моральний тиск. Окрім цього представник відповідача зазначає, що позивач не потребує матеріальної підтримки з боку відповідача, оскільки у Канаді отримує соціальні виплати на дитину, яка є інвалідом з дитинства, а тому просили у задоволенні позову відмовити.
Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явились, проте від представника позивача надійшла заява про підтримання позовних вимог, та розгляду справи за їх відсутності.
Відповідач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити у їх задоволенні, наголошуючи на тому, що позивач навмисно ініціює чисельні судові провадження через особисту помсту відповідачці, щоб ще більше загнати її у боргову пастку. Стягнення з відповідачки аліментів негативно вплине на її матеріальний стан, що у свою чергу позбавить її можливості на відвідування своїх дітей.
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку.
По справі встановлено, що 28 липня 2000 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали шлюб, який був зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Приморської районної адміністрації виконкому Одеської міської ради, про що було видане свідоцтво про одруження серії/номер НОМЕР_1 та зроблено актовий запис № 362.
25 січня 2024 року рішенням Малиновського районного суду міста Одеси по справі 521/19344/23 вказаний шлюб був розірваний. Рішення набрало чинності.
У період шлюбу у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які мешкають разом із позивачем за межами території України, а саме у провінції Онтаріо, місто/населений пункт Скарборо, Канада.
У матеріалах справи наявна копія свідоцтва про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 серії НОМЕР_3 , батьками якого зазначено: мати - ОСОБА_1 , батько - ОСОБА_3 .
Судом також встановлено, що 07.07.2022 року ОСОБА_1 надала письмову, нотаріально посвідчену згоду на тимчасовий виїзд за кордон України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у супроводі їх батька ОСОБА_3 . 
Дані факти відповідачем та її представником не заперечувались та спростовані не були.
У судовому засіданні на запитання суду, відповідач не заперечувала, що діти мешкають разом із батьком та знаходяться на його утриманні, проте наголошувала на тому, що неповнолітня дитина знаходиться на соціальному забезпеченні та отримує матеріальну допомогу від держави в якій проживає, а тому ні позивач, ні дитина не потребують додаткових стягнень у вигляді аліментів. 
Відповідач також повідомила, що має ряд захворювань та тяжкий матеріальний стан, що у свою чергу не дає можливості надавати дитині матеріальну допомогу. 
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Аналогічне відображено в ч. 8 ст. 7 СК України, де вказано, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 Х11 (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає правом кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного морального і соціального розвитку дитини.
Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.
Згідно ч. 3 ст.181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Частиною першою ст. 182 СК України, передбачено обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліменті в, а саме:
1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;
2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;
3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;
3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;
3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;
4) інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Під час розгляду справи, судом не встановлено обставин, які б перешкоджали відповідачці сплачувати визначений позивачем розмір аліментів.
З медичної документації, яка була надана відповідачем до відзиву, будь-яких обмежень чи застережень щодо працевлаштування відповідачки судом також не встановлено 
З урахуванням встановлених обставин, приймаючи до уваги, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є такими, що відповідають інтересам дитини.
Згідно ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.
Визначаючи розмір аліментів, які необхідно стягувати з відповідача на користь позивача на утримання сина, суд враховуючи потреби дитини у матеріальній допомозі матері, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності (ч.9 ст.7 СК України), вважає за необхідне визначити розмір аліментів в розмірі частини з усіх видів її заробітку (доходу) але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 23.06.2025 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з приписами ч.ч. 1 – 6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи.
Суд констатує, що 09.01.2026 року представником позивача подане клопотання про стягнення з відповідача судових витрат у розмірі 15000,00 грн. про що надав Додаткову угоду до Договору про надання правничої допомоги від 20.06.2025 року та Додаткову угоду №2 до Договору про надання правничої допомоги від 13.11.2025 року укладені між адвокатом Левіт В.С. та ОСОБА_3 . 
Крім цього представник позивача 12.01.2026 року подав клопотання про стягнення з відповідача судових витрат, пов`язаних із міжнародним пересиланням та перекладом документів на Українську мову на суму 6744,53 грн.
У розумінні умов частин четвертої – шостої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе винятково на підставі клопотання іншої сторони у разі доведення нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21.
Водночас, у ч. 3 ст. 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У такому випадку суд повинен конкретно визначити, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести обґрунтування такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи.
Близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21.
У постановах від 19 лютого 2022 року № 755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
Отже, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково.
Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовують з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядає конкретну справу і має визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.
У судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти задоволення клопотання представника позивача щодо стягнення додаткових судових витрат, пов`язаних із перекладом документів та їх міжнародною пересилкою.
Суд погоджується із запереченнями представника відповідача щодо задоволення клопотання представника позивача від 12.01.2026 року про стягнення з відповідача судових витрат, пов`язаних із міжнародним пересиланням та перекладом документів на Українську мову на суму 6744,53 грн. з тих підстав, що у судовому засіданні від 12.11.2025 року по справі було оголошено перерву саме для надання можливості стороні відповідача самостійно здійснити переклад тих документів, які у них викликали сумніви і тільки у разі необхідності було визначено про зобов`язання представника позивача здійснити офіційний переклад документів із наданням оригіналів цих документів для огляду у судовому засіданні, що також підтверджується протоколом судового засідання від 12.11.2025 року.
Після оголошеної перерви у судовому засіданні, стороною відповідача не було заявлено будь яких клопотань щодо перекладу документів чи огляду їх оригіналів у судовому засіданні. Отже здійснення перекладу документів з англійської мови на українську була особиста ініціатива представника позивача, а тому суд не вбачає підстав для зобов`язання відповідача нести зазначені витрати.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2024 року справа № 686/5757/23 наголошує, що подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат у зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності й потрібності) та розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи.
Верховний Суд у постанові від 30.09.2020 у справі №201/14495/16-ц зазначив, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02.07.2020 у справі №362/3912/18.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Врахувавши конкретні обставини цієї справи, суд приходить до переконання, що зазначені витрати на професійну правничу допомогу не відповідають критерію розумності їхнього розміру.
Суд також бере до уваги той факт, що спір, який виник між сторонами у справі, відноситься до категорії спорів, які виникають у зв`язку із стягненням аліментів; матеріали справи не містять великої кількості документів на дослідження, збирання б яких адвокат витратив значний час. Даний спір для кваліфікованого юриста є незначної складності, у спорах такого характеру судова практика є сталою, великої кількості законів та підзаконних актів, які підлягають застосуванню, спірні правовідносини не передбачають.
За таких обставин, з огляду на співмірність та розумність розміру судових витрат, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, суд дійшов висновку про часткове задоволення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн.
Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.  Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову – на відповідача.
Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Позивач звернувся з позовом через «Електронний суд», а тому на виконання вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір в розмірі 968,96 грн., встановлений Законом України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VІ з урахуванням ставок судового збору станом на 01.01.2025 року.
На підставі п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України рішення в частині стягнення з відповідача в користь позивачки аліментів за один місяць з моменту звернення з позовом до суду підлягає негайному виконанню.
Керуючись ст.ст. 4 – 7, 10, 49, 76, 79, 211, 228, 244, 258 – 259, 264, 265, 277 – 278, 354, 430 ЦПК України, ст.ст. 180-183, 191 СК України, суд, -

ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів – задовольнити.
Стягувати з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_5 ) аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народження у розмірі 25% (двадцяти п`яти відсотків) від заробітку (доходу) щомісячно, починаючи стягнення з дати подачі позову, а саме з  23.06.2025 року і до повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_5 ) витрати, пов`язані із наданням правничої допомоги у розмірі 10000 (десять тисяч) гривень. 
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 РНОКПП, НОМЕР_4 ) на користь держави судовий збір в розмірі 968,96 грн.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення суду складено 09 лютого 2026 року.

Суддя:           Д.Д. Громік