ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 року	Львів	Справа № 380/13241/22 пров. № А/857/35167/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді:                                                  Запотічного І.І.,
суддів:                                                                      Довгої О.І., Бруновської Н.В.
при секретарі судового засідання:                             Ільченко А.З.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги   ОСОБА_1 та Львівської обласної прокуратури на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 липня 2025 року (суддя Сподарик Н.І., ухвалене в м. Львові о 13:20, повний текст складено 24.07.2025) у справі № 380/13241/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,-

                                                       ВСТАНОВИВ:

22 вересня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Прокуратури Львівської області, Львівської обласної прокуратури про зобов`язання відповідача Львівську обласну прокуратуру (попередня назва Прокуратура Львівської області) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 20.08.2020 (наступний день після звільнення) по день розрахунку 30.08.2022.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2023 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2023 року, позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні в сумі 135352 грн 80 коп. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. 
Постановою Верховного Суду від 17.04.2025 касаційну скаргу Львівської обласної прокуратури задоволено частково. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2023 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2023 року скасовано. Справу №380/13241/22 направлено на новий розгляд до Львівського окружного адміністративного суду.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22 липня 2025 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії – задоволено частково. Стягнуто з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 56335, 48 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з прийнятим рішенням суду ОСОБА_1 та Львівська обласна прокуратура оскаржили його подавши апеляційні скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Апелянт- ОСОБА_1  з підстав наведених в своїй апеляційній скарзі вважає, що оскаржуване рішення винесене без належного з`ясування обставин справи і з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22.07.2025р. у справі № 380/13241/22 в частині відмови в задоволенні позову та ухвалити нове рішення у відповідній частині.
Апелянт- Львівська обласна прокуратура з підстав наведених в своїй апеляційній скарзі вважає, що оскаржуване рішення винесене без належного з`ясування обставин справи і з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить  скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22.07.2025р. у справі № 380/13241/22 в частині задоволення позову та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.
08.10.2025р. відповідач надіслав до апеляційного суду відзив, у якому просив залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22.07.2025 у справі № 380/13241/22 в частині часткового задоволення позову та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.
25.11.2025р. позивач надіслав до апеляційного суду заяву, у якій зазначив, що розмір залишку несплаченого відшкодування становить 142 067,90 грн.
В судовому засіданні представник апелянта- Коморного В.І. надав пояснення аналогічні викладеним в своїй апеляційній скарзі, просив таку задовольнити. Апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури просив залишити без задоволення.
Представник апелянта- Львівської обласної прокуратури в судовому засіданні просив їхню апеляційну скаргу задовольнити, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, обговоривши доводи апеляційних  скарг, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційні  скарги не підлягають до задоволення з наступних підстав.
Апеляційним судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що наказом прокурора Львівської області № 1401к від 14.08.2020 ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні досудового розслідування та підтримання обвинувачення управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням прокуратури Львівської області в зв`язку з рішенням кадрової комісії про неуспішне проходження атестації (рішення № 69 від 02.04.2020).
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07.10.2021 залишено без змін рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31.05.2021 у справі № 380/7505/20, яким частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 . Зобов`язано Львівську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити позивачу вихідну допомогу у зв`язку із звільненням, відповідно до Закону України «Про прокуратуру» із врахуванням рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 у справі № 6-р(ІІ)2020.
Згідно з платіжним дорученням № 1681 від 25.08.2022 ОСОБА_1 30.08.2022 перераховано суму вихідної допомоги з відрахуванням податків та зборів у розмірі 16 508, 94 грн.
У зв`язку з несвоєчасним розрахунком при звільненні, позивач вважає, що відповідач зобов`язаний сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку чого ним здійснено не було, що стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені Законом України від 14.10.2014 №1697-VII «Про прокуратуру» (далі – Закон № 1697-VII, тут і далі у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему установлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.
Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що на день звільнення позивачу не виплачено вихідну допомогу, передбачену статтею 44 КЗпП України.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07.10.2021 залишено без змін рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31.05.2021 у справі № 380/7505/20, яким частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 . Зобов`язано Львівську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити позивачу вихідну допомогу у зв`язку із звільненням, відповідно до Закону України «Про прокуратуру» із врахуванням рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 у справі № 6-р(ІІ)2020.
Виплату вихідної допомоги позивачу здійснено 30.08.2022 у розмірі 16508,94 грн, що не заперечується сторонами.
Враховуючи, що станом на день звільнення, з позивачем не було проведено усіх розрахунків, позивач вважає, що має право на стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Колегія суддів зазначає, що питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані КЗпП України.
Конституційний Суд України у рішенні від 07.05.2002 № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначив, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми КЗпП, у якому визначені основні трудові права працівників.
Отже, за загальним правилом пріоритетними для застосування є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню субсидіарно в тих випадках, коли нормами спеціального законодавства спірні правовідносини не врегульовані.
Оскільки питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні працівників прокуратури не врегульовані спеціальним законодавством, то до таких правовідносин слід застосовувати приписи КЗпП України.
Абзацом 1 ст. 47 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача) передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.
Згідно ст. 116 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до ст. 117 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Судом першої інстанції вірно зазначено, що вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладений обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена ст. 117 Кодексу законів про працю України.
Слід зазначити, що метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
19.07.2022 набув чинності Закон України від 01.07.2022 № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі-Закон №2352-ІХ), яким, зокрема, в новій редакції викладена ст. 117 КЗпП України.
Відповідно до ст. 117 КЗпП України (у редакції Закону № 2352-ІХ, чинної на час виплати позивачу грошового забезпечення) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Відтак, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Таким чином, не має значення чи роботодавець добровільно виплатив заборгованість із заробітної плати чи на виконання рішення суду, у випадку затримки розрахунку при звільненні працівника до роботодавця застосовуються санкції, передбачені ст. 117 КЗпП України.
Верховний Суд у постанові від 16.02.2023 у справі № 420/20192/21 зазначив, що передбачене ст. 117 КЗпП України відшкодування за затримку розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, що нараховується в розмірі середнього заробітку і спрямоване на захист прав звільненого працівника щодо отримання ним у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на які працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Цією нормою Кодексу на роботодавця покладено обов`язок виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за відсутності спору про розмір належних звільненому працівникові сум або в разі вирішення цього спору повністю на користь працівника. Окремо обумовлено, що в разі вирішення спору на користь працівника частково розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Водночас невиконання роботодавцем в добровільному порядку обов`язку виплатити працівникові в зазначених випадках середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні зумовлює виникнення нового спору про стягнення відповідної суми відшкодування в судовому порядку. Зважаючи на викладене, питання про стягнення на користь працівника середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні може вирішуватися судом одночасно з вирішенням спору про розміри належних звільненому працівникові сум або бути окремим предметом судового розгляду.
Також, Верховний Суд у постанові від 15.02.2024 у справі № 420/11416/23 дійшов висновку, що жодною нормою права не обмежено строку, коли особа після виплати належних їй при звільненні сум може звернутися до роботодавця або безпосередньо до суду щодо незгоди з їх розміром, що в свою чергу в подальшому вплине на її право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Стаття 116 КЗпП України оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а ст. 117 цього Кодексу визначає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні. У постанові від 26.02.2020 в справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду сформувала правову позицію, згідно з якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
З урахуванням наведеного суд першої інстанції вірно зазначив, що оскільки відповідач не провів з позивачем на день його звільнення розрахунок у повному обсязі, то він відповідно до ст. 117 КЗпП України має право на виплату середнього грошового забезпечення за затримку розрахунку при звільненні.
Стосовно визначення періоду затримки розрахунку при звільненні, за який у відповідача виникає обов`язок виплатити позивачу середній заробіток, а також розрахунку суми стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заборгованості, суд зазначає наступне.
Спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку з невиплатою відповідачем позивачу станом на 19.08.2020 (дата звільнення) вихідної допомоги.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що на виконання рішення суду від 31.05.2021 у справі № 380/7505/20 відповідач 30.08.2022 здійснив ОСОБА_1 виплату вихідної допомоги у розмірі 16483,94 грн.
Отже, спірним є період з 20.08.2020 (наступний день після звільнення) до 29.08.2022 (день, що передує дню остаточного розрахунку).
Вказаний період стягнення середнього грошового забезпечення у цій справі можна умовно поділити на дві частини: до набрання чинності 19.07.2022 Законом № 2352-ІХ і після цього.
Суд першої інстанції правильно зазначив, що період 20.08.2020 до 18.07.2022 (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) врегульований ст. 117 КЗпП України у редакції до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець, і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосуватися принцип співмірності та, суд, відповідно, може зменшити таку виплату.
Разом з тим, період з 19.07.2022 до 29.08.2022 врегульований вже чинною на день прийняття рішення у цій справі, редакцією ст. 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати середнього заробітку працівникові шістьма місяцями.
Відтак, у межах цієї справи суд першої інстанції правильно застосував положення ст. 117 КЗпП України у редакції, чинній до 19.07.2022 із урахуванням висновків Верховного Суду, які безпосередньо стосуються норм ст. 117 КЗпП України у редакції до 19.07.2022, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.
Також слід врахувати приписи чинної редакції ст. 117 КЗпП України щодо періоду з 19.07.2022, яким законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.
Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що за змістом спірних правовідносин слід зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити середній заробіток за час несвоєчасного розрахунку при звільненні: за періоди з 20.08.2020 до 18.07.2022 та з 19.07.2022 до 29.08.2022 (шестимісячний строк згідно з новою редакцією КЗпП України).
Надаючи правову оцінку розміру середнього заробітку, який належить виплатити позивачу за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд враховує таке.
Відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - порядок №100).
Згідно абз.1 п.2 розділу ІІ порядку №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Відповідно до абз. 3 п. 2 розділу ІІ порядку № 100 у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Підпунктом «б» п.4 розділу ІІІ порядку №100 регламентовано, що при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).
Згідно п. 8 розділу IV порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Як вбачається з довідки про розрахунок середньомісячної та середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 №21-137вих-25 від 11.07.2025, середньоденна заробітна плата становить 1025,40 грн, середньомісячна заробітна плата 20508,00 грн
Отже, середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.08.2020 (наступний день після звільнення) по 18.07.2022 складає 714703,80 грн (1025,40 грн х 697 календарних днів).
Період за час затримки розрахунку при звільненні з 19.07.2022 (з дати набрання чинності Законом № 2352-ІХ) до 29.08.2022 становить 41 календарних днів.
Сума середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, на яку має право позивач за шість місяців, становить 42041,40 грн (1025,40 грн х 41 календарних днів).
Оцінюючи розмір середнього грошового забезпечення, яке належить виплатити позивачу за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.08.2020 до 18.07.2022, колегія суддів зазначає наступне.
Як вірно зазначено судом першої інстанції, про необхідність застосування судом критеріїв зменшення розміру середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні (в редакції  КЗпП України  до набрання чинності  Законом № 2352-ІХ) йдеться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц.
За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені у вказаній постанові, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до  статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Відтак, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Аналогічна правова позиція відображена Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 30.10.2019 у справі № 806/2473/18, від 12.08.2020 у справі № 400/3151/19.
Про допустимість зменшення розміру відшкодування середнього заробітку вказав і Верховний Суд у постанові від 20.05.2020 (справа № 816/1640/17), зауваживши при цьому на обов`язок суду мотивувати прийняте рішення в частині підстав зменшення відшкодування.
Суд першої інстанції вірно врахував, що істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 16483,94 грн (сума виплат за судовим рішенням)/ 714703,80 грн (середній заробіток за весь час затримки розрахунку, що підлягав би виплаті з 15.08.2020 по 18.07.2022) = 0,02.
Відтак, розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні за період  20.08.2020 по 18.07.2022 становить 14294,076 грн (1025,40 грн (середньоденний розмір заробітної плати позивача) х 0,02 (істотність частки) х 697 (кількість календарних днів за період з 20.08.2020 по 18.07.2022).
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що з врахуванням принципу справедливості та співмірності позивачеві слід виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з  20.08.2020 по 18.07.2022 в розмірі 14294,07 грн.
Стосовно періоду з 19.07.2022 по 29.08.2022, вказаний період регулюється вже нині чинною редакцією  ст. 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.
Згідно  статті 117 КЗпП України, викладену відповідно до  Закону України від 1 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», на корить позивача (за період з 19.07.2022 до 29.08.2022) необхідно стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 42041,40 грн (1025,40 грн х 41 календарних днів).
Разом з тим, обраховуючи середній заробіток за період з 19.07.2022 (початок дії нової редакції закону) до 29.08.2022, суд першої інстанції вірно не застосовував принцип співмірності.
З врахуванням наведеного колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що загальна сума середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні становить 56335,78 грн =14294,076 грн (період з 20.08.2020 по 18.07.2022) + 42041,4 грн (період з 19.07.2022 по 29.08.2022).
Верховний Суд у постанові від 23.04.2019 у справі № 2340/3023/18, зазначив, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем під час виконання відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні під час виплати працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні зменшується на суму податків і зборів.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, з наведених вище мотивів, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись статтями 308, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

                                                  ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Львівської обласної прокуратури залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 липня 2025 року у справі №380/13241/22 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	І. І. Запотічний 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	Н. В. Бруновська  	
Повне судове рішення складено 04.12.2025