ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/10435/25 Справа № 212/3689/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Пустовіт О. Г. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2025 року                                                        м.Кривий Ріг

Справа № 212/3689/25

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

сторони:
позивач - Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат»,
відповідачка -  ОСОБА_1 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1  ст. 369 ЦПК України,без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу позивача Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо - збагачувальний комбінат» на рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 01 вересня 2025 року, яке ухвалено  суддею  Пустовітом О.Г.у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено  01 вересня 2025 року, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2025 року Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі – ПрАТ «Центральний ГЗК», ПрАТ «ЦГЗК») звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення майнової шкоди. 
Позовна заява мотивована тим, що 02.09.2024 ОСОБА_1 , в рамках справи 212/8617/24, звернулась до суду із позовними вимогами до ПрАТ «ЦГЗК» про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю сина на виробництві, позовні вимоги якої судом були задоволені частково. Розуміючи, що заявлені вимоги будуть частково задоволені, ПрАТ «ЦГЗК» звертався до ОСОБА_1 із письмовим проханням надати довідку банківської установи з інформацією про реквізити її поточного рахунку для добровільного перерахування їй суми відшкодування моральної шкоди, щоб уникнути додаткових витрат, пов`язаних із примусовим виконанням рішення суду. Однак, ОСОБА_1 відомості про свої банківські реквізити не надала. Також, ПрАТ «ЦГЗК» звертався із клопотаннями про витребування банківських реквізитів ОСОБА_1 до суду, для добровільного погашення боргу, однак, 15.10.2024 у задоволенні клопотання судом було відмовлено. В подальшому, 29.01.2025 року, в порядку примусового виконання, з ПрАТ «ЦГЗК» було стягнуто суму відшкодування моральної шкоди в розмірі 300000 грн., а також 30000 грн. основної винагороди приватного виконавця. 
ПрАТ «ЦГЗК» вважає, що поведінка ОСОБА_1 була недобросовісною, оскільки вона, з одного боку, намагалась стягнути суму відшкодування моральної шкоди через суд, а, з іншого боку, вчиняла бездіяльність з метою ухилення від отримання цієї компенсації, штучно створюючи ситуацію, в якій таке відшкодування за рішенням суду стало б можливим лише за умови додаткових витрат з боку ПрАТ «ЦГЗК» на суму винагороди приватного виконавця за наслідками примусового виконання рішення суду в рамках виконавчого провадження, чим ПрАТ «ЦГЗК» було спричинено матеріальну шкоду на суму основної винагороди приватного виконавця в розмірі 30000 грн. 
Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «ЦГЗК» в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 30000 грн.
Рішенням Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 01 вересня 2025 року  в задоволенні позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ПрАТ «ЦГЗК» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на невідповідність рішення суду вимогам статей 263, 264 ЦПК України.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було враховано, що шкоду спричинено відповідачкою її бездіяльністю та діями, які були направлені на завдання майнової шкоди боржнику (позивачу), отже має місце зловживання правом, яке за законом не допускається. Зазначає, що ОСОБА_1 , діючи недобросовісно, не надала можливість ПрАТ «ЦГЗК» в добровільному порядку виконати рішення суду по справі № 212/8617/24, чим в подальшому штучно створила умови для понесення ПрАТ «ЦГЗК» додаткових фінансових витрат у сумі 30 000,00 грн. основної винагороди приватного виконавця. 
Не можливо, на переконання представника позивача, погодитися із висновком суду першої інстанції щодо не доведеності, що відповідачкою було здійснено будь-які неправомірні дії, бездіяльність, що завдали майнову шкоду позивачу. Відносини з приводу заподіяння ПрАТ «ЦГЗК» майнової шкоди з боку ОСОБА_1 є позадоговірними. 
Відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 16, ст. 22 ЦК України, способом захисту порушеного майнового права є відшкодування майнової шкоди. У постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі №554/2542/16-ц (провадження № 61-1207св18) зроблений висновок по застосуванню частини першої статті 613 ЦК України та вказано, що прострочення кредитора полягає або в безпідставній відмові від прийняття належного виконання, або в невиконанні кредиторських обов`язків, або в інших діях чи бездіяльності з боку кредитора, які не дозволяють боржнику виконати зобов`язання належним чином. Якщо прострочення боржника - це прострочення в виконанні зобов`язання, то прострочення кредитора - це прострочення в прийнятті виконання зобов`язання. Очевидно, що дії та бездіяльність ОСОБА_1 , яка звернулася до суду з позовом щодо стягнення моральної шкоди у межах справи № 212/8617/24 та мала на меті отримати грошові кошти на виконання рішення суду, а згодом відмовилася надати свої банківські реквізити, суперечить її попередній поведінці (бажанню отримати відшкодування моральної шкоди) і є недобросовісними. ПрАТ «ЦГЗК» не відмовлявся виконувати рішення суду по справі № 212/8617/24, але для цього потрібні були актуальні банківські реквізити ОСОБА_1 . Зазначене свідчить про відсутність передумов для ініціювання примусового стягнення за рішенням суду по справі № 212/8617/24.
У відзиві на апеляційну скаргу, до яких додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідачка ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Лященко А.М., зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 жовтня 2024 року по справі № 212/8617/24 з ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 було стягнуто моральну шкоду в розмірі 300 000 грн., без утримання податку з доходу фізичних осіб.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 січня 2025 року рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 жовтня 2024 року по справі № 212/8617/24 залишено без змін.
28 січня 2025 року було видано виконавчий лист по справі № 212/8617/24, який 29 січня 2025 року був пред`явлений ОСОБА_1 до примусового виконання приватному виконавцю виконавчого округу Дніпропетровської області, Макушеву Євгенію Петровичу, разом із довідкою від 14.05.2024 року АТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» із реквізитами поточного рахунку Петренко Н.І. для здійснення переказу сум відшкодування моральної шкоди на її користь.
29.01.2025 року приватним виконавцем, на виконання виконавчого листа по справі № 212/8617/24, було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 77018384 про стягнення з ПрАТ «ЦГЗК» на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 300 000 грн., без утримання податку з доходів фізичних осіб.
29.01.2025 року приватним виконавцем винесено постанову в рамках ВП № 77018384 про стягнення з ПрАТ «ЦГЗК» на користь приватного виконавця основної винагороди в розмірі 30000 грн., а також постанову про стягнення з ПрАТ «ЦГЗК» на користь приватного виконавця мінімальних витрат виконавчого провадження в розмірі 122,00 грн.
29.01.2025 року, за розпорядженням приватного виконавця, на підставі платіжної інструкції № 2318 від 29.01.2025 року АТ «ПУМБ» було здійснено примусове списання грошових коштів в сумі 330122,00 грн. з поточного рахунку ПрАТ «ЦГЗК», що підтверджується повідомленням АТ «ПУМБ» про платіжну операцію за платіжною інструкцією стягувача від 29.01.2025 року та постановою про закінчення виконавчого провадження № 77018384 від 29.01.2025 року.
10.09.2024 року представником ПрАТ «ЦГЗК» надсилалось поштове повідомлення Петренко Н.І. та через електронну пошту, зазначену в позовній заяві по справі №212/8617/24, щодо добровільного виконання рішення суду по справі №212/8617/24 з проханням надати банківські реквізити рахунків відповідачки.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що суду не доведено, що відповідачкою ОСОБА_1 було здійснено будь-які неправомірні дії, бездіяльність, що завдали майнову шкоду позивачу. В даному випадку, суд вважає, що, пред`явивши виконавчий лист по справі №212/8617/24 до виконання, ОСОБА_1 діяла у межах наданих їй прав, а тому відсутні підстави для визнання її поведінки недобросовісною та протиправною.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом.
Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).
Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Конституційним Судом України у Рішенні від 01 грудня 2004року №18-рп/2004 року надано тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування матеріальної та моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
Як встановлено судом, рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 жовтня 2024 року, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 січня 2025 року, по справі № 212/8617/24, з ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 було стягнуто моральну шкоду в розмірі 300 000 грн., без утримання податку з доходу фізичних осіб.
Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Так, згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду.
Виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження
і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі – рішення) – сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).
Оскільки, відповідачка ОСОБА_1 , у відповідності до положень Закону України «Про виконавче провадження», звернулася до приватного виконавця з виконавчим листом у справі № 212/8617/24, та дані дії ОСОБА_1 не можуть бути визнані неправомірними, й доводи апеляційної скарги позивача вказаного не спростовують.
Посилання ж в апеляційній скарзі на ту обставину, що у данному випадку мало місце прострочення кредитра, є безпідставними, з огляду на наступне. 
Так, згідно частини першої статті 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку.
Тлумачення частини першої статті 613 ЦК України свідчить, що прострочення кредитора полягає або в безпідставній відмові від прийняття належного виконання, або в невиконанні кредиторських обов`язків, або в інших діях чи бездіяльності з боку кредитора, які не дозволяють боржнику виконати зобов`язання належним чином. Якщо прострочення боржника - це прострочення у виконанні зобов`язання, то прострочення кредитора - це прострочення у прийнятті виконання зобов`язання.
Оскільки, право стягувача на звернення до приватного виконавця  гарантоване Конституцією України  та Законом України «Про виконавче провадження», у данному випадку, пред?явивши виконавчий лист по справі № 212/8617/24 до виконання, ОСОБА_1 діяла у межах наданих їй повноважень та положення статті 613 ЦК України не можуть бути застосовані до правовідносин сторін.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами, а доводи апеляційної скарги правильність таких висновків не спростовують.
Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених апелянтом у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» - залишити без задоволення.
Рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 01 вересня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 01 грудня 2025 року.

Головуючий: 

Судді: