ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року	Львів	Справа № 380/20344/21 пров. № А/857/9459/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Заверухи О.Б.,
суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В., 

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , військова частина НОМЕР_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

суддя (судді) в суді першої інстанції – Кравців О.Р.,
час ухвалення рішення – не зазначено, 
місце ухвалення рішення – м. Львів, 
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , військова частина НОМЕР_2 ), в якому просив: визнати протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати йому середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 27.06.2021 по 27.09.2021; зобов`язати нарахувати та виплатити йому середнє грошове забезпечення за час затримки виплати при звільненні компенсації за неотримане речове майно з 27.06.2021 до дня фактичного розрахунку 27.09.2021.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що при звільненні з військової служби 26.06.2021 відповідач не здійснив з ним повного розрахунку, а саме не виплатив йому компенсацію за неотримане речове майно в сумі 69483,85 грн. Вказує, що повну виплату належного йому грошового забезпечення відповідач здійснив лише 28.09.2021. Вважає, що оскільки відповідач у день його звільнення не провів виплату компенсації за неотримане речове майно, тому відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України) він має право на виплату середнього грошового забезпечення за весь період затримки такого розрахунку.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2023 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України щодо не нарахування та не виплатити ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 27.06.2021 по 27.09.2021. Зобов`язано НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 27.06.2021 до 27.09.2021 в сумі 10000 грн. 00 коп. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки грошову компенсацію за недоотримане речове майно позивачеві не виплачено у день його виключення із списків частини, вказане свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів із ним повного розрахунку. Тому відповідно до статті 117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку. Оскільки остаточний розрахунок із ОСОБА_1 у зв`язку із звільненням проведено виплатою грошової компенсації за неотримане речове майно 28.09.2021, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що з відповідача на користь позивача належить стягнути середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 27.06.2021 по 27.09.2021. Судом першої інстанції встановлено, що матеріали даної адміністративної справи не містять відомостей щодо розміру грошового забезпечення ОСОБА_1 за останні 2 календарні місяці роботи, що передували даті виключення його зі списків особового складу частини 26.06.2021, тому суд об`єктивно позбавлений можливості здійснити обрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно Порядку №100. Враховуючи відсутність в матеріалах справи відомостей щодо розміру грошового забезпечення ОСОБА_1 , суму заборгованості (69483,85 грн), кількість днів затримки виплати заборгованості (92 дні) а також те, що виплата грошової компенсації за неотримане речове майно здійснювалась відповідачем добровільно на виконання наказу начальника НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України №385-ОС від 24.09.2021, суд першої інстанції вважав, що належним та достатнім способом захисту порушеного права позивача, з урахуванням принципу співмірності, буде зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні в сумі 10000,00 грн.
Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю. 
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що судом першої інстанції протиправно застосовано принцип співмірності, не встановивши при цьому відомостей щодо розміру його грошового забезпечення. Вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував ч. 1 ст. 117 КЗпП України, Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100) та правові висновки Верховного Суду щодо обов`язковості обгрунтованості рішення суду нормами закону, а не припущеннями. Вказує, що обраний ним спосіб захисту порушеного права узгоджується із правовою позицією Верховного Суду постанові від 28.01.2021 у справі № 240/11214/19.
Представником відповідача подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що апеляційна скарга є необгрунтованою, а дії прикордонного загону відповідали вимогам чинного законодавства. Вказує, що стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини щодо звільнення військовослужбовців із військової служби.
Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 вересня 2023 року витребувано в НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , військова частина НОМЕР_2 ) відомості про грошове забезпечення ОСОБА_1 за 2021 рік та довідку про виплату всієї суми грошового забезпечення, яка була здійснена ОСОБА_1 при його звільненні. Зупинено апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2023 року у справі № 380/20344/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , військова частина НОМЕР_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії до надходження на адресу суду відомостей про грошове забезпечення ОСОБА_1 за 2021 рік та довідки про виплату всієї суми грошового забезпечення, яка була здійснена ОСОБА_1 при його звільненні.
Представником відповідача подано додаткові письмові пояснення, до яких додано зворотній бік особистої картки заробітної плати ф. 10 № 15022 з січня 2021 року по грудень 2021 року № 15022. Вказано, що військова частина НОМЕР_2 не є правонаступником військової частини НОМЕР_3 , де проходив військову службу позивач, не має і не є розпорядником інформації щодо грошового забезпечення військовослужбовців військової частини НОМЕР_3 , відповідно не в змозі надати до суду відомості про грошове забезпечення ОСОБА_1 за 2021 рік та довідки про виплату всієї суми грошового забезпечення, яка була здійснена йому при звільненні.
Представником позивача подано відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за весь період затримки відповідно до Порядку № 100. До відповіді на відзив на апеляційну скаргу долучено особисту картку грошового забезпечення ОСОБА_1 за 2021 рік.
Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2026 року поновлено апеляційне провадження у справі.
Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу з наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, відповіді на відзив на апеляційну скаргу, додаткових письмових пояснень сторін, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 проходив військову службу в НОМЕР_1 прикордонному загоні Державної прикордонної служби України ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , військова частина НОМЕР_2 ).
Згідно з витягом з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 № 322-ОС від 25.06.2021, полковника ОСОБА_1 , заступника начальника відділу персоналу оперативно-військового управління, звільненого наказом Голови Державної прикордонної служби України від 07.05.2021 № 393-ОС з військової служби в запас, відповідно до підпункту «а» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із закінченням строку контракту) було виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. Останнім днем проходження служби є 26.06.2021.
24.09.2021 начальником НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України було прийнято наказ № 385-ОС про виплату позивачу грошової компенсації за недоотримане речове майно за рахунок коштів, виділених Адміністрацією Державної прикордонної служби.
На виконання вищезгаданого наказу № 385-ОС від 24.09.2021 ОСОБА_1 28.09.2021 було нараховано та виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно у сумі 69483,85 грн, що підтверджується довідкою про нарахування та виплату грошової компенсації за неотримане речове майно № 311 від 07.10.2021.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплатити позивачу середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 27.06.2021 по 27.09.2021, а також зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 27.06.2021 до 27.09.2021 в сумі 10000 грн. 00 коп.
Колегія суддів частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначаються Законом України №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 (далі - Закон № 2011-ХІІ).
Статтею 1 Закону №2011-ХІІ визначено, що соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до приписів ст. 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати компенсації за неотримане речове майно) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано КЗпП України.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в Державній прикордонній службі України.
Судом першої інстанції встановлено, що начальником НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України було прийнято наказ № 385-ОС про виплату грошової компенсації за недоотримане речове майно за рахунок коштів, виділених Адміністрацією Державної прикордонної служби.
Оскільки вказану грошового виплату позивачеві не виплачено у день його виключення із списків частини, вказане свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів із ним повного розрахунку. Тому відповідно до статті 117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 зазначила, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно з частиною 2 статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Разом з тим статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення (висновок Великої Палати Верховного Суду у вказаній Постанові від 13 травня 2020 року Справа № 810/451/17 Провадження № 11-1210апп19).
Судом першої інстанції встановлено, що остаточний розрахунок з позивачем проведений відповідачем на підставі наказу начальника НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України № 385-ОС від 24.09.2021 шляхом виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно в сумі 69483,85 грн.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що оскільки остаточний розрахунок із ОСОБА_1 у зв`язку із звільненням проведено виплатою грошової компенсації за неотримане речове майно 28.09.2021 та при виключенні останнього із списків частини 26.06.2021, то із відповідача слід стягнути середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 27.06.2021 по 27.09.2021.
З огляду на вказане, судом першої інстанції обгрунтовано визнано протиправною бездіяльність НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України щодо не нарахування та не виплатити ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 27.06.2021 по 27.09.2021.
Однак, встановлюючи розмір середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції не врахував наступного.
Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100), відповідно до пункту 2 якого середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (пункт 8 Порядку №100).
Відповідно до архівної відомості особистої картки грошового забезпечення за 2021 рік, розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за два місяці служби перед звільненням становив 50 221,32 грн (у квітні 2021 року – 25 110,66 грн та у травні 2021 року – 25 110,66 грн (за виключення одноразової грошової допомоги у сумі 1 491 грн)).
Кількість календарних днів служби позивача у квітні-травні 2021 року становила 61 день.
Відтак, середньоденне грошове забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням складає 823,30 грн (50 221,32 грн / 61 календарний день).
Як встановлено вище, період з 27.06.2021 по 27.09.2021 є періодом, за який відповідач повинен виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (виплати компенсації за неотримане речове майно в сумі 69 483,85 грн), та який становить 92 календарних дні.
З врахуванням наведеного вище, розмір середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у спірних правовідносинах становить 75 743,60 грн (823,30 грн х 92 календарних дні).
Колегія суддів звертає увагу на те, що у цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат повинен був складати 415 217,35 грн (100%), з яких: виплачені на час звільнення – 345 733,50 грн (83,27 %) згідно з наданою до суду апеляційної інстанції особистою карткою грошового забезпечення ОСОБА_1 за 2021 рік та компенсація за неотримане речове майно в сумі 69 483,85 грн (16,73 %).
Суд апеляційної інстанції, виходячи з принципу пропорційності, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 12 671,90 грн як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (16,73 % від 75 743,60 грн).
Саме така правова позиція щодо обрахунку середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні щодо принципу розумності, справедливості та пропорційності, з застосуванням критерію зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст.117 КЗпП України, викладена Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.
Натомість, суд першої інстанції не застосував вказану правову позицію, не здійснив відповідних розрахунків, тому рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про зобов`язання НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 27.06.2021 до 27.09.2021 в сумі 10000 грн. 00 коп. слід скасувати та ухвалити в цій частині нове судового рішення.
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та допущено порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про зобов`язання НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 27.06.2021 до 27.09.2021 в сумі 10000 грн. 00 коп. та ухвалення в цій частині нового судового рішення.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 317, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд – 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2023 року № 380/20344/21 скасувати в частині задоволення позовних вимог про зобов`язання НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 27.06.2021 до 27.09.2021 в сумі 10000 грн. 00 коп., та прийняти в цій частині нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 в цій частині задовольнити частково.
Зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 27.06.2021 до 27.09.2021 в сумі 12 671 (дванадцять тисяч шістсот сімдесят одна) грн 90 коп. 
В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	В. В. Ніколін