ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/1125/21  Номер провадження 22-ц/814/3392/25	Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т. В.  Доповідач ап. інст. Чумак О. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 грудня 2025 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої судді: Чумак О.В.,
суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.
за участю секретаря: Галушко А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Лучко Тетяни Іванівни 
на ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 14 травня 2025 року, постановлену суддею Турченко Т.В. 
по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності на 11/100 частину житлового будинку,-
В С Т А Н О В И В:
У березні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаним позовом.
Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 17 березня 2025 року цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності на 11/100 частину житлового будинку залишено без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.
У березні 2025 року представник ОСОБА_1 адвокат Лучко Т.І. звернулася до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просила стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30000 грн.
Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 14 травня 2025 року в задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Лучко Т.І. про винесення додаткового рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1  про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності на 11/100 частину житлового будинку відмовлено.
Ухвала суду мотивована тим, що сам по собі факт залишення позову без розгляду у справі не підтверджує, що спір виник у зв`язку необґрунтованими діями позивача, ні свідоме порушення позивачем охоронюваних законом прав та інтересів відповідача, не може свідчити про зловживання правом та не свідчить про наявність безумовних підстав для компенсації судових витрат відповідачу.
Не погодившись з вказаною ухвалу суду її в апеляційному порядку оскаржила представник ОСОБА_1 адвокат Лучко Т.І., просила її скасувати та ухвалити додаткове рішення, яким задовольнити заяву про стягнення витрат на правничу допомогу, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга обгрунтована тим, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про недоведеність факту зловживання позивачем ОСОБА_2 процесуальними правами під час розгляду даної справи.
Окрім того, вважає, що позивачем було подано завідомо безпідставний позов та спір носив очевидно штучний характер, що в свою чергу є підставою для стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу.
Від ОСОБА_2 до суду надійшли заперечення на апеляційну скаргу, в яких просила відмовити в її задоволенні, посилаючись на недоведеність заявлених вимог. Окрім того, просила розгляд справи провести без її участі.
Представник ОСОБА_1 адвокат Лучко Т.І. приймала участь у розгляді справи в режимі відеоконференції.
Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвала місцевого суду не відповідає вказаним вимогам.
Як вбачається з матеріалів справи, у березні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності на 11/100 частину житлового будинку.
Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 17 березня 2025 року позов ОСОБА_2 залишено без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.
Представник ОСОБА_1 адвокат Лучко Т.І. звернулася до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просила стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30000 грн.
Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 14 травня 2025 року в задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Лучко Т.І. про винесення додаткового рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1  про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності на 11/100 частину житлового будинку відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Лучко Т.І. про ухвалення додаткового рішення на підставі ч. 5 ст. 142 ЦПК України, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказівзловживання позивачем ОСОБА_2 процесуальними правами.
Колегія суддів не погоджується з даним висновком місцевого суду з наступних підстав. 
Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Згідно з частиною 3 статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; судом не вирішено питання про судові витрати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
Згідно ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 5 ст. 142 ЦПК України, у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
Згідно ч. 9 ст. 141 ЦПК України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Таким чином, у разі залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, лише у разі необґрунтованих дій позивача, таких як зловживання процесуальними правами, виникнення спору внаслідок неправильних дій сторони.
Зловживання правами характеризуються умислом порушити порядок цивільного судочинства.
Відповідно до ч. 2 ст. 44 ЦПК України, залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: 1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; 2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; 3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; 4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; 5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.
Під зловживанням процесуальними правами розуміється особлива форма цивільного процесуального правопорушення, тобто умисні недобросовісні дії учасників цивільного процесу, що супроводжуються порушенням умов здійснення суб`єктивних процесуальних прав і здійснювані лише з видимістю реалізації таких прав, пов`язані з обманом відносно відомих обставин справи, в цілях обмеження можливості реалізації або порушення прав інших осіб, що беруть участь в справі, а також в цілях того, що перешкодило діяльності суду по правильному і своєчасному розгляду і вирішенню цивільної справи, - що породжує застосування заходів цивільного процесуального примусу.
Тобто, стягнення з позивача понесених відповідачем судових витрат, зокрема, у разі залишення позову без розгляду, можливе лише у випадку встановлення необґрунтованості дій позивача.
Для стягнення здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені у ході розгляду справи та в чому вони полягали, зокрема, але не виключно: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.
Аналогічні висновки щодо застосування норм прав у подібних правовідносинах містяться у постановах Верховного Суду від 26.09.2018 у справі № 148/312/16-ц, у від 28.01.2019 у справі № 619/1146/17-ц, від 14.01.2021 у справі № 521/3011/18.
Відсутність прямої згадки в судовому рішення про зловживання не позбавляє суд права на розумне застосування норми, якщо обставини справи об`єктивно свідчать про вину в процесуальній поведінці позивача, яка і спричинила залишення позову без розгляду.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 у березні 2021 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу разом з ОСОБА_6 , якому належала на праві приватної власності 22/100 частина житлового будинку по АДРЕСА_1 , визнати за нею право власності на 11/100 частину вищевказаного спадкового майна та визнати складений ОСОБА_6 заповіт від 13.08.2011 недійсним.
Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 24 березня 2021 року відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання. 
Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 02 жовтня 2023 року клопотання позивача ОСОБА_2 про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи задоволено, проведення експертизи доручено експертам Полтавської філії судово-психіатричних експертиз державної установи «Інституту психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків МОЗ України», покладено на позивача обов`язок з її оплати та зупинено провадження у даній справі (т. 2, а.с. 54).
16 вересня 2024 року на адресу суду надійшло повідомлення про повернення матеріалів цивільної справи внаслідок відсутності оплати за проведення експертизи (т. 2, а.с. 136).
Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 17 вересня 2024 року відновлено провадження у даній справі (т. 2, а.с. 137).
17 лютого 2025 року в судовому засіданні представник ОСОБА_2 адвокат Павленко А.І. заявив клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи, проведення якої просив доручити експертам Полтавської обласної психіатричної лікарні (т. 2, а.с. 220-221).
Головуючим суддею роз`яснено представнику позивача, що проведення даної експертизи не відноситься до компетенції Полтавської обласної психіатричної лікарні, що підтверджено наявним в матеріалах справи повідомленням (т. 2, а.с. 144).
Всупереч вищевказаному представник позивача в судовому засіданні наполягав на проведенні посмертної судово-психіатричної експертизи спеціалістами Полтавської обласної психіатричної лікарні.
Враховуючи викладене, ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 17 лютого 2025 року у задоволенні вищевказаного клопотання було відмовлено.
Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 17 березня 2025 року даний позов залишено без розгляду на підставі заяви представника ОСОБА_2 адвоката Павленка А.І. 
На думку колегії суддів, вищевикладене свідчить про недобросовісну процесуальну поведінку позивача та її представника у даній справі. 
Окрім того, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 заявлено серед іншого позовну вимогу про визнання за нею права власності на 11/100 частину належного ОСОБА_6 майна. 
Проте, навіть при встановленні факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без укладення шлюбу, у позивача не виникло б право на спадкування майна за законом у першу чергу на підставі ст. 1261 ЦК України, оскільки в такому б випадку вона відносилася до четвертої черги на спадкування відповідно до ст. 1264 ЦК України.
Позовних вимог про зміну черговості спадкування стороною позивача не заявлено, що свідчить про завідому безпідставність даної позовної вимоги.
Вищевказане свідчить, що позивач вийшла за межі змісту свого права та вчинила необґрунтовані та недобросовісні дії щодо подачі позову до відповідача, чим зумовила останнього протягом 4 років розгляду справи захищатися проти позову, що потягло понесення ОСОБА_1 судових витрат, пов`язаних з отриманням правничої допомоги та позбавила його можливості протягом даного часу реалізувати свої спадкові права.
Суд першої інстанції ці обставини не врахував, вказавши лише про право позивача на залишення позову без розгляду і відсутність підстав для визнання цієї процесуальної дії необґрунтованою.
Суд помилково зробив висновок, що відповідач не має права на компенсацію йому понесених витрат у зв`язку з залишенням позову без розгляду, поклавши тягар доказування необґрунтованості дій позивача на відповідача, і не дослідивши фактичні обставини справи та умови, за яких позивач просив залишити позов без розгляду.
Суд першої інстанції не врахував правові висновки викладені, зокрема, в постановах Верховного Суду від 21.12.2020 року у справі № 484/146/16-ц, від 11.03.2021 року у справі № 558/9/18, від 31.08.2021 року у справі № 570/5535/17, щодо обов`язку учасників справи добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами.
Враховуючи вищевкиладені обставини справи колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу. 
Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.
За вимогами статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 зазначеного Закону).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
В силу положень ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи (до яких відносяться витрати на правничу допомогу), у разі задоволення позову покладаються на відповідача.
З аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
На підтвердження понесених ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу адвокатом Лучко Т.І. долучено витяг з угоди на представництво інтересів ОСОБА_1 від 11.03.2020; довідку-розрахунок оплати правничої допомоги; акт виконаних робіт, в якому сторони узгодили гонорар у сумі 30000 грн.; квитанції про оплату гонорару у сумі 30000 грн. (т. 3, а.с. 5-12).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).
З огляду на вищевикладене, колегія суддів, враховуючи принцип співмірності та розумності, критерій реальності адвокатських витрат, а також характер складності справи, обсяг виконаної адвокатом роботи дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу у сумі 10000 грн.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п. 3, 4, ст. 382 ЦПК України, 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Лучко Тетяни Іванівни задовольнити частково.
Ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 14 травня 2025 року про відмову в ухваленні додаткового рішення скасувати.
Заяву представника ОСОБА_1 адвоката Лучко Тетяни Іванівни про ухвалення додаткового рішення задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Головуючий О.В. Чумак

Судді Ю.В. Дряниця

Л.І. Пилипчук