Справа № 450/226/24 Головуючий у 1 інстанції: Мельничук І. І. 
Провадження № 22-ц/811/1824/25 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 
Провадження № 22-ц/811/2348/25 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

09 лютого 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Копняк С. М.,
суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,
секретар судового засідання – Федчун Н. С.,
з участю – представника позивача – адвоката Чубика Б. Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 , які підписанв представником ОСОБА_2 , на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 березня 2025 року та додаткове рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 16 травня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частку квартири,

ВСТАНОВИВ:

в січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 , в якому просив:
- визнати об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру по адресу: АДРЕСА_1 загальною площею 93, 8 кв. м., житловою площа: 42, 9 кв. м. спільною сумісною власністю подружжя: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , частки яких є рівними і становлять по за кожним;
- визнати за ОСОБА_1 право власності на частку квартири по адресу: АДРЕСА_1 , загальною площею 93, 8 кв. м., житловою площа: 42 ,9 кв. м.
В обґрунтування позову зазначав, що між сторонами 03 травня 2018 року у Сихівському районному відділі ДРАЦС м. Львова було зареєстровано шлюб, який розірвано 26 серпня 2020 року Пустомитівським районним відділом ДРАЦС. Після розлучення у подружжя залишилися різні прізвища. Спільних дітей сторони не мають. У шлюбі сторони придбали квартиру АДРЕСА_2 . Право власності було зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 07 березня 2019, укладеного з ТОВ «Буд Інвест Ком». Купівля відбулася за письмової згоди позивача, який також виконував ремонт у квартирі та зареєстрував там місце проживання з 02 вересня 2019 року. Після розірвання шлюбу у 2020 році відповідачка вибула з квартири та фактично не користувалася нею, проживаючи в іншому місці та згодом виїхавши до Польщі. Позивач же весь цей час проживав у квартирі, оплачував комунальні послуги, підтримував її стан та має відповідні документи від ОСББ, як підтвердження свого фактичного користування. У грудні 2023 року відповідачка самовільно зняла позивача з реєстрації місця проживання та подала заяву на відключення електроенергії, вказавши, що у квартирі ніхто не мешкає, після чого виїхала знову до Польщі. Водночас позивач зумів відновити електропостачання й отримав підтвердження від ОСББ щодо свого фактичного проживання. Позивач вказує, що квартира була набута у шлюбі, тому згідно з нормами ЦК України (статті 328, 355–356) є спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки придбання квартири відбулося під час шлюбу, а реальні витрати здійснювалися за спільні кошти, позивач вважає, що частки сторін у цій квартирі є рівними, по квартири кожному. Наголошує, що визначення частки не обмежує права відповідачки на житло, а лише спрямоване на юридичне врегулювання правовідносин щодо спільно набутого майна.
Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 березня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частку квартири, відмовлено.
Додатковим рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 16 травня 2025 року заяву представника відповідача ОСОБА_3 – адвоката Брони М. В. про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 20 000 грн 00 коп.
Судові рішення, оскаржив ОСОБА_1 , подавши апеляційні скарги, які підписані представником ОСОБА_2 .
Апеляційна скарга на рішення суду мотивована тим, що як убачається із змісту позовної заяви, в такій викладені факти щодо проживання позивача та відповідачки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а також їхньої спільної діяльності у тренажерному клубі «Денджер клуб» та у тренажерних залах «Олімп», що підтвердили свідки, а також дані факти засвідчуються численними фотографіями, долученими до позовної заяви. Представниця відповідачки жодним чином не змогла заперечити обставини викладені у позовній заяві та у відповіді на відзив на позовну заяву, зокрема, щодо купівлі спірної квартири за кошти, які надали батьки позивача, не змогла пояснити яким чином заробила кошти відповідачка на квартиру, не змогла зазначити чим і де займалася остання, та де проживала із сином, не надала докази доходів відповідачки на суму рівнозначності вартості квартири. Лише зазначила, що відповідачка займалася фітнес-бізнесом, а також перекладом з польської, оскільки має польське коріння. При цьому не зазначено де конкретно займалася фітнес-бізнесом, з ким займалася, адреси цього фітнес-бізнесу. Яку саме суму заробила і чи достатньо цієї суми для купівлі квартири. Щодо поданих декларацій за 2017-2018 роки, то звертає увагу, що дані декларації не є копіями, які подані до податкового органу, оскільки немає підпису відповідачки, немає відмітки про внесення декларацій до електронної бази податкової звітності, немає відмітки податкового органу. Декларація за 2017 рік визначає вид підприємницької діяльності: «Роздрібна торгівля уживаними товарами в магазинах», дохід - 128 815 грн 44 коп. Декларація за 2018 рік - «Освіта у сфері спорту та відпочинку», дохід - 84 229 грн 47 коп. При цьому, декларація за 2018 рік охоплює період офіційної реєстрації шлюбу. Оскільки під час спільного проживання в період 2012-2018 роки позивач та відповідачка коштів на квартиру не могли заробити, то було вирішено, що відповідні кошти нададуть батьки, які мали намір продати свої квартири, які і в подальшому оплатили квартиру сторонам у справі. Мотивує апеляційну скаргу також і тим, що шлюб між сторонами було розірвано 26 серпня 2020 року. Після чого відповідачка покинула спільну квартиру, хоча жодних перешкод позивач їй не чинив. Але між ними була домовленість, що оскільки не виплачена його частка у бізнесі, то відповідачка буде проплачувати частково за житлово-комунальні послуги. У подальшому у лютому 2022 року відповідачка із сином виїхала у Польщу, а позивач у квартирі залишився проживати один. Наголошує на тому, що відповідачка сама покинула квартиру, не вимагала при цьому щоб квартиру покинув позивач, якщо квартира таки куплена за її кошти. Це вже потім, коли вона виїхала до Польщі, її мати намагалася в незаконний спосіб виселити позивача з квартири. У грудні 2023 року відповідачка приїхала на короткий час із Польщі та зняла позивача із місця реєстрації у даній квартирі, а також звернулася із заявою про виключення електроенергії. У подальшому у квартиру разом із відповідачкою почали навідуватися незнайомі позивачу люди, погрожували йому виселити із квартири, якщо той не піде добровільно. Після того як позивач категорично заявив, що квартира є спільною, що буде звертатися у правоохоронні органи щодо незаконного психічного тиску та про розподіл майна, відповідачка перестала навідуватися до квартири. Звертає увагу на те, що під час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири 07 березня 2019 року у пункті 4.3 зазначено, що договір укладається покупцем за згодою другого із подружжя - ОСОБА_4 , справжність підпису якого засвідчено на заяві нотаріусом. Цей запис також підтверджує вище зазначені обставини про те, що квартира купувалася подружжям як їхня спільна сумісна власність, що підтверджено заявою-згодою позивача. Якби відповідачка купляла квартиру за свої особисті кошти, то така згода була б непотрібна. Вважає, що суд першої інстанції некоректно і упереджено оцінив надані позивачем докази у даній цивільній справі та прийняв незаконне і необґрунтоване рішення.
Просить рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 березня 2025 року скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Апеляційна скарга на додаткове рішення суду мотивована тим, що таке підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні заяви про стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки ухвалюючи додаткове рішення суд першої інстанції не взяв до уваги висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 07 вересня 2023 року в справі № 202/8301/21, обмежився тільки переліком двох документів, зазначених у заяві про винесення додаткового рішення, а саме: акт приймання-передачі наданих послуг від 02 травня 2025 року, договір про надання професійної правничої допомоги від 21 лютого 2024 року. При цьому не зазначив в своєму рішенні та не проаналізував розрахунок наданих послуг з їх детальним описом, не зазначено документів, що свідчать про оплату гонорару, чи оформлені ці документи у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо). Звертає увагу суду апеляційної інстанції також на той факт, що договір № 21/02 від 21 лютого 2024 року про надання правничої допомоги відповідачці ОСОБА_3 було укладено адвокатом Броною М. В. із ОСОБА_5 , яка діяла на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_3 . Але, оскільки нотаріально посвідчена довіреність видана ОСОБА_5 без права передоручення, то вона не мала права укладати договір в інтересах відповідачки з іншими особами.
У липні 2025 року від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційні скарги, який підписаний представником ОСОБА_6 , в якому міститься прохання оскаржені судові рішення залишити без змін, а апеляційну скарги без задоволення, такий мотивний законністю та обґрунтованістю судових рішень.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача та представників сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість судових рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги необхідно задовольнити частково.
До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що з 03 травня 2018 року по 26 серпня 2020 року сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі.
Із Інформаційної довідки «Реєстр нерухомості» № 12828222665 від 02 січня 2024 року (витяг № 5004222492367) вбачається, що на квартиру, об`єкт житлової нерухомості, загальною площею 93, 8 кв. м., житловою площею 42,9 кв. м, згідно технічного паспорта, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 зареєстроване право власності 07 березня 2019 року приватним нотаріусом Шараварою Оксаною Романівною на підставі договору купівлі-продажу квартири, серія та номер: 308, розмір частки: 1, за ОСОБА_3 .
Із змісту копії заяви ОСОБА_4 від 07 березня 2019 року, зареєстрованої в реєстрі за № 307, нотаріально засвідченої приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Шараварою О. Р., вбачається, що ОСОБА_4 ( ОСОБА_1 ) дав свою згоду на купівлю та укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_2 , за ціну та на умовах на її розсуд. Також зазначено, що шлюбний договір між сторонами не укладався.
18 квітня 2018 року, між ТОВ «Буд Інвест Ком» (повірений) та ОСОБА_3 (довіритель) було укладено договір доручення № 39-59, згідно пункту 1.1 якого повірений зобов`язується від імені та за рахунок засобів, отриманих від довірителя здійснити юридичні і фактичні дії щодо закупівлі будівельних матеріалів, включення довірителя у перелік власників квартир у будинку та організувати будівництво: Характеристика об?єкта: багатоквартирний житловий будинок; будинок АДРЕСА_3 (згідно проектної документації); квартира АДРЕСА_4 ; поверх - 4 (четвертий); кількість кімнат - 3 (три); загальна площа - 93,8 м.кв. в будинку за адресою: АДРЕСА_5 , квартал житлової забудови «Південний». Пунктом 1.2 договору було передбачено, що довіритель отримує відповідну квартиру при умові проведення стовідсоткової оплати по даному договору та на умовах, визначених даним договором. Сторони домовились, що повірений забезпечить будівництво вибраної довірителем квартири за 640 800 грн 00 коп. (пункт 2.1 договору). Згідно пункту 2.3 договору, плата повіреному за виконання свого обов?язку за договором доручення довірителем здійснюється у терміни: початковий внесок у розмірі 180 000 грн 00 коп. - до 19 квітня 2018 року; наступний внесок у розмірі 460 800 грн 00 коп. - до 28 червня 2018 року, але не пізніше підписання сторонами нотаріально-посвідченого договору купівлі-продажу квартири.
Копією платіжного доручення № 20998171 підтверджується, що на виконання умов вищезазначеного договору доручення, 19 квітня 2018 року ОСОБА_3 оплатила 180 000 грн 00 коп., а копією платіжного доручення № 28820853 підтверджується, що на виконання умов вищезазначеного договору доручення, 29 травня 2018 року ОСОБА_3 оплатила 460 800,00 грн.
07 березня 2019 року ТОВ «Буд Інвест Ком» уклало з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу кв. АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Шараварою О. Р. У пункті 2.1 даного договору було зазначено, що продаж квартири, за домовленістю сторін, вчинено за 640 800 грн 00 коп., які повністю сплачені покупцем продавцю до підписання даного договору шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок продавця. На час підписання договору сторони не мають жодних взаємних претензій щодо розрахунків. У пункті 4.3. зазначено також, що договір цей укладається покупцем за згодою другого з подружжя – ОСОБА_4 ( ОСОБА_1 ), справжність підпису якого на заяві засвідчено Шаравара О. Р., приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області 07 березня 2019 року за реєстровим № 307.
Відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Сьомої Львівської державної нотаріальної контори Гуділіною І. І. 26 листопада 2013 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2-866, продавці – ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_1 , які спільно володіли квартирою АДРЕСА_6 , продали цю квартиру покупцям – ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . Об`єктом договору виступає квартира загальною площею 70, 0 кв. м, житловою площею 41, 5 кв. м, з коморою у підвалі площею 1, 3 кв. м. Квартира перебувала у власності продавців на підставі свідоцтва, виданого 27 жовтня 1999 року, з реєстрацією у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Вартість квартири, відповідно до оцінки, склала 291 955 грн 00 коп. Продаж здійснено за цією сумою, яка була повністю виплачена покупцями та отримана продавцями до моменту підписання договору. Продавці підтвердили відсутність будь-яких грошових претензій.
З договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Топоровською Н. В. 18 квітня 2018 року, зареєстрованого в реєстрі за № 659, вбачається, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (продавці) продали, а ОСОБА_12 (покупець) придбав квартиру АДРЕСА_7 . Квартира перебувала у спільній частковій власності Продавців (по частці кожен) на підставі договору купівлі-продажу від 26 листопада 2013 року, посвідченого Сьомою Львівською державною нотаріальною конторою (реєстр № 2-871), з реєстрацією права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Ціна продажу квартири, відповідно до домовленості сторін та звіту про оцінку, склала 291 955 грн 00 коп., що була виплачена покупцем у повному обсязі до підписання договору. Продавці підтвердили повний розрахунок та відсутність будь-яких претензій до покупця.
Із копії договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Топоровською Н. В. 29 травня 2018 року, вбачається, що ОСОБА_5 продала, ОСОБА_13 купив квартиру АДРЕСА_8 (пункт 1 договору). Ця квартира належить продавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Першою Львівською державною нотаріальною конторою 26 серпня 2011 року за реєстровим № l-1067, зареєстрованого Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 15 вересня 2011 року за реєстраційним номером: 33576835, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав, виданим 15 вересня 2011 року за № 31313167. Відповідно до даних, вказаних у правовстановлюючому документі на квартиру, яка відчужується за цим договором, реквізити якого вказані у пункті 2 цього договору, квартира складається з однієї кімнати житловою площею - 14, 6 кв. м. та кухні. Загальна площа квартири становить 24, 9 кв.м. До квартири належить комора в відвалі площею 4, 2 кв. м. (пункт 2 Договору). Продаж квартири вчиняється за 162 578 грн 00 коп., які продавець отримав від покупця до підписання цього договору (пункт 7 Договору).
Із податкової декларації платника єдиного податку – фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 за 2017 рік вбачається, що загальна сума доходу за звітний (податковий) період (сума значень рядків 01+02+03+04+05+06+07) становить 128 815 грн 44 коп.
Із податкової декларації платника єдиного податку – фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 за 2018 рік вбачається, що загальна сума доходу за звітний (податковий) період (сума значень рядків 01+02+03+04+05+06+07) становить 84 229 грн 47 коп.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факт спільного проживання з відповідачкою до моменту реєстрації з нею шлюбу, а оскільки придбання спірної квартири відбулося за кошти останньої, така не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, незважаючи на те, що така зареєстрована за відповідачкою під час шлюбу з позивачем.
Місцевий суду дійшов такого висновку виходячи з того, що договір доручення на придбання спірної квартири був укладений ОСОБА_3 18 квітня 2018 року, а перший платіж у розмірі 180 000 грн 00 коп. здійснений нею 19 квітня 2018 року, тобто до моменту реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 , яка відбулася 03 травня 2018 року. Другий платіж у розмірі 460 800 грн 00 коп. також було сплачено ОСОБА_3 особисто 29 травня 2018 року, вже після реєстрації шлюбу, однак менше ніж через місяць з цього моменту. При цьому доказів, що підтверджують факт, що зазначені кошти були спільними коштами подружжя, або що в їх накопиченні чи сплаті брав участь ОСОБА_1 , останній суду не надав. На підтвердження своїх вимог про визнання права власності на частину спірної квартири позивач мав би надати докази, з яких можливо було б встановити факт внесення ним певних коштів на її придбання, облагородження, будування тощо. Сам по собі факт продажі квартири, що за адресою: АДРЕСА_9 батьками позивача, для внесення першого внеску та підтвердження такого ними у судовому засіданні, не може бути доказом участі у купівлі спірної квартири, а показання свідків, які є батьками позивача, не можуть підтверджувати обставини участі коштами у купівлі цього нерухомого майна та щодо розміру такої участі. Таким чином, відсутні належні підстави стверджувати, що спірна квартира була придбана за рахунок спільних коштів подружжя. Окрім цього, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що зазначене спірне майно було набуте ОСОБА_1 та ОСОБА_3 внаслідок їх спільної праці, або доказів укладення між ними письмової угоди про створення спільної сумісної власності. За встановлених у цій справі обставин, суд також дійшов висновку, що відповідачка спростувала презумпцію спільності майна на спірну квартиру, незважаючи на купівлю та здійснення державної реєстрації права власності на таку після реєстрації шлюбу.
Проте повністю з такими висновками суду погодитись не можна, виходячи з такого.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17).
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства.
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20 та постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц).
Дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (абзац 1 частини другої статті 3 СК України).
У статті 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). 
Частини третя та четверта статті 368 ЦК України також визначають, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року в справі № 756/8056/19).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17 зроблено висновок, що: «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».
Відповідно до статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені (див. зокрема, постанову Верховного Суду від 05 січня 2024 року в справі № 755/12204/18).
До складу майна, що підлягає поділу включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, у тому числі яке знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року в справі № 712/8602/19).
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункт 3 частини першої статті 57 СК України).
У постанові Верховного Суду від 18 червня 2018 року в справі №711/5108/17 зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що: «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».
Отже, придбане в шлюбі за відплатним договором майно може бути визнане особистою приватною власністю одного з подружжя лише в тому випадку, якщо придбання цього майна відбулося виключно за особисті кошти одного з подружжя.
Верховний Суд у постанові від 17 квітня 2024 року в справі № 638/2341/20 вказував, що критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року в справі № 554/8023/15-ц вже виснувала, що, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно установити обсяг спільно нажитого майна, з`ясувати час та джерела його придбання.
У постанові Верховного Суду від 22 лютого 2021 року в справі № 756/2527/16-ц вказано, що: «виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. […] вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто».
У постанові від 20 листопада 2024 року в справі № 703/715/23 Верховний Суд виснував про те, що квартира, яку один із подружжя придбав за письмовою згодою іншого з подружжя й оформив на себе під час перебування у шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства (частина перша статті 9 СК України)
Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (частини перша - третя статті 65 СК України).
Верховний Суд неодноразово зауважував, що по своїй суті згода подружжя є одностороннім правочином (постанови Верховного Суду від 23 червня 2021 року в справі № 537/3100/17; 10 листопада 2021 року в справі №756/2312/18; 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18; 26 січня 2022 року в справі № 754/5554/16-ц; 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року в справі № 712/3590/22 викладено такий висновок: «Вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором. Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду. Сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном. Згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору. Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності. Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя. Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність».
З урахуванням наведених приписів чинного законодавства та судової практики, колегія суддів зауважує, що суд не може своїм рішенням підміняти домовленість (договір) між подружжям, яка не суперечить умовам законодавства України та моральним засадам суспільства. (див. постанову Верховного Суду від 10 липня 2024 року в справі № 466/7242/22).
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частина перша, друга та третя статті 202 ЦК України).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див., постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року в справі № 355/385/17).
Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків (див. постанову Верховного Суду від 13 вересня 2023 року в справі № 759/1534/18).
Під час розгляду цієї справи, колегія суддів також враховує, що проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
Відповідно до частини першої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
При застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.
У частині четвертій статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 554/8023/15-ц зроблено висновок про те, що: «вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)».
У постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 зазначено, що: «майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці».
У постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року в справі №490/6060/15-ц зазначено, що: «особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності».
Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.
У зв`язку із цим суд під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, має установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.
Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.
Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.
Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.
Домогосподарством є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.
Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання.
Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.
Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства (див., постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2021 року в справі № 758/10761/13-ц).
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін (пункт 4 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13-ц).
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина перша, третя статті 12, частина перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Відмовляючи у встановленні факту проживання сторін однією сім`єю в період до реєстрації шлюбу, проте на момент укладення відповідачкою договору доручення, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку, з яким погоджується колегія суддів, про те, що надані позивачем письмові докази, а також показання свідків не доводять факту сумісного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в зазначений період і не свідчать про спільне проживання сторін, ведення спільного господарства та бюджету, наявність між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків. Інших доказів, які б вказували на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю та засвідчували реальність цих відносин позивач не надав.
З таких самих підстав колегія суддів відхиляє як безпідставні аналогічні доводи апеляційної скарги у цій частині.
Також колегія суддів враховує, що сторонами у справі не надано доказів на підтвердження того, що спірна квартира придбана не за кошти подружжя, а за кошти їхніх батьків.
Поряд з цим, установивши, що спірна квартира придбана сторонами у період шлюбу, а також те, що перед придбанням відповідачкою такої обидва з подружжя висловили свою волю щодо правового режиму такого нерухомого майна, а саме набуття такого у спільну сумісну власність за спільні кошти подружжя, що підтверджується письмовою заявою позивача та положеннями пункту 4.3. укладеного після цієї заяви договору купівлі-продажу від цього ж числа, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для віднесення такого майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя та його поділу.
У цьому зв`язку, колегія суддів вважає за доцільне звернути увагу на те, що за умови відображення в договорі про набуття майна тверджень, що таке набувається за згодою одного із подружжя під час шлюбу, суд позбавлений процесуальної можливості змінити як правовий статус коштів, так і майна, придбаного за ці кошти, зі спільного сумісного на особисте.
Близький за змістом висновок викладено в постанові Верховного Суду від 04 вересня 2024 року в справі № 754/9261/19, а також в постанові цього ж суду від 21 вересня 2022 року в справі № 757/13014/20.
Колегія суддів враховує також те, що ОСОБА_3 з позовом (зустрічним позовом) про визнання недійсним згоди ОСОБА_1 на придбання спірного нерухомого майна як одностороннього правочину, а також відповідних положень договору купівлі-продажу квартири до суду не зверталася.
З огляду на розподіл обов`язків доказування у справах даної категорії, враховуючи те, що саме відповідачка заперечувала факт набуття спірної квартири у спільну сумісну власність, колегія суддів вважає помилковими висновки суду про те, що позивач мав надати докази, що підтверджують факт того, що кошти на придбання квартири були спільними коштами подружжя, або що в їх накопиченні чи сплаті брав участь позивач, а також докази того, що спірне майно було набуте сторонами внаслідок їх спільної праці, або докази укладення між ними письмової угоди про створення спільної сумісної власності, внаслідок чого місцевий суд дійшов неправильного висновку, що відповідачка спростувала презумпцію спільності майна на спірну квартиру, незважаючи на купівлю та здійснення державної реєстрації права власності на таку після реєстрації шлюбу.
Частиною першою статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16).
При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (див. пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року в справі № 523/14489/15-ц).
Відповідно до частини першої та другої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
У постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року в справі №565/495/18 вказано, що: «поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі».
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15 червня 2021 року в справі № 595/970/20.
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Згідно з усталеною судовою практикою застосування статті 71, статті 365 ЦК України суд визначає ідеальні частки подружжя в майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності, якщо один із подружжя не вчинив дій, передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України. При цьому визнання права на ідеальну частку у майні без його виділу в натурі є поділом майна подружжя у розумінні частини першої статті 71 СК України (див. постанову Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року в справі № 691/1240/18).
Позов про визнання права на частку в праві спільної часткової власності не є вимогою про поділ майна в натурі. Тому при визнанні права на частку не здійснюється вказівка, які саме об`єкти в натурі відповідають частці в праві спільної часткової власності (див. постанову Верховного Суду від 16 вересня 2020 року в справі № 344/5437/17).
Як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України) (див. постанову Верховного Суду від 12 квітня 2023 року в справі № 648/3137/15-ц).
Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 21 вересня 2022 року в справі №127/23627/20, постанову Верховного Суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20).
Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т.д.) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22).
Поділ майна подружжя, що перебуває у їхній спільній сумісній власності, є підставою для набуття особистої приватної власності кожним із подружжя. Встановивши, що об`єкт поділу належить сторонам на праві спільної сумісної власності та вирішивши надалі питання про такий поділ, власність сторін спору на цей об`єкт стає спільною частковою (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 06 червня 2024 року в справі № 755/4429/22).
З огляду на встановлені у справі, що переглядається обставини щодо віднесення спірної квартири до об`єкта спільної сумісної власності подружжя та наявності підстав для його поділу у спосіб визнання права на частку в праві спільної часткової власності на нього, колегія суддів виходить з того, що такі частки не можуть вважатися рівними, адже частина коштів, витрачених на його придбання, зокрема, за договором доручення в сумі 180000 грн 00 коп., сплачених відповідачкою 19 квітня 2018 року, тобто до моменту реєстрації шлюбу з позивачем, за умови відсутності підстав для встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, станом на цей час, необхідно визнати таким, що належить їй на праві особистої власності.
Враховуючи наведене, частки сторін у спірному майні становлять: ОСОБА_1 - 36/100 (230 400,00х100/640 800,00), ОСОБА_3 – 64/100 (180 000,00+230 400,00х100/640 800,00).
При цьому, колегія суддів виходить з того, що незважаючи на те, що позов пред`явлено лише про визнання за позивачем права на частку у спірному майні, суд визнає за кожним співвласником (сторонами у справі) право власності на відповідну частку у праві спільної часткової власності на відповідний об`єкт, а не ділить останній і не визнає право власності на відповідну частку лише за позивачем.
Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 06 листопада 2024 року в справі № 211/6412/20, від 20 листопада 2024 року в справі № 703/715/23, від 25 червня 2025 року в справі № 757/18070/16-ц та від 24 липня 2025 року в справі № 308/13634/22.
Пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частина друга статті 376 ЦПК України).
За вказаних обставин, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового про часткове задоволення позову, а саме про поділ майна подружжя у спосіб визнання за кожним із них права на частку в праві спільної часткової власності на спірну квартиру, у визначеному судом апеляційної інстанції розмірі, з відмовою в задоволенні позовних вимог про визнання об`єкта нерухомого майна, а саме спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя у рівних частках.
Щодо додаткового рішення суду.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, відшкодування витрат, понесених у зв`язку з реалізацією права на судовий захист у разі подання до особи необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору й стримування від подання безпідставних позовів (скарг).
Згідно з положеннями частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, третя статті 133 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Вказаний строк є процесуальним і за певних підстав може бути поновлений, а при відсутності таких підстав настають наслідки, передбачені статтею 126 ЦПК України, згідно із частиною другою якої документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц).
Відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог (частина перша статті 246 ЦПК України).,
У випадку, визначеному частиною першою цієї статті, суд вирішує питання про судові витрати без повідомлення учасників справи. Якщо суд вважатиме за необхідне, для вирішення питання про судові витрати він може призначити судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.
Згідно з частинами першою, другою статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.
Додаткове рішення може бути ухвалене лише у випадках і за умов, передбачених статтею 270 ЦПК України; воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. При порушенні питання про ухвалення додаткового рішення з інших підстав суд ухвалою відмовляє в задоволенні заяви.
Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 826/1216/16).
Відповідно до частин четвертої, п`ятої, восьмої статті 83 ЦПК України, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Верховний Суд уже неодноразово зауважував, що у випадку якщо сторона з поважних причин до закінчення судових дебатів не могла подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, та подає ці докази разом з відповідною заявою після прийняття рішення по суті позовних вимог, то така сторона повинна обґрунтувати поважність причин не подання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі; у разі відсутності обґрунтування поважних причин чи їх неповажності суд відмовляє в задоволенні заяви про стягнення витрат (див., зокрема, постанови Верховного Суду від 10 січня 2024 року в справі № 285/5547/21 та від 15 листопада 2024 року в справі № 756/12382/19).
Тлумачення частини першої статті 246 ЦПК України та частини восьмої статті 141 ЦПК України дає підстави для висновку, що у випадку, якщо сторона з поважних причин до закінчення судових дебатів не могла подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, та подає ці докази разом з відповідною заявою після прийняття рішення по суті позовних вимог, то така сторона повинна обґрунтувати поважність причин неподання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі. А у разі закінчення процесуального строку, встановленого частиною восьмою статті 141 ЦПК України (п`ять днів після ухвалення рішення суду), - також і поважні причини пропуску цього строку. За відсутності обґрунтування поважних причин строку подання таких доказів до закінчення судових дебатів у справі чи їх неповажності суд відмовляє в задоволенні заяви про стягнення витрат (див. постанову Верховного Суду від 13 лютого 2024 року в справі № 757/33206/22-ц).
Професійну правничу допомогу в суді першої інстанції відповідачці ОСОБА_3 надавала адвокат Брона М. С., яка діяла на підставі ордеру на надання правничої допомоги серії ВС № 1263054, виданого 22 лютого 2024 року відповідно до договору про надання професійної правничої допомоги № 21/02 від 21 лютого 2024 року, укладеного від імені ОСОБА_3 її представником Чхартишвілі Т. О., на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 24 липня 2023 року.
У відзиві на позовну заяву зазначено, що орієнтовний розмір витрат, які відповідач очікує понести у зв`язку із розглядом справи становить 20 000 грн 00 коп., що відповідає розміру фіксованого гонорару, визначеного пунктом 5.3 договору про надання професійної правничої допомоги № 21/02 від 21 лютого 2024 року. У відзиві також зазначено, що детальний розрахунок суми судових витрат, пов`язаних з наданням професійної правничою допомоги, стороною відповідача буде подано в порядку частини восьмої статті 141 ЦПК України. У пункті 5.2. договору сторони погодили, що детальний опис вартості послуг адвоката міститься у додатку № 1 до даного договору та є його невід`ємною частиною, а факт надання правової допомог адвокатом клієнту підтверджується актом приймання-передачі наданих послуг, що підписується сторонами і є невід`ємним додатком до договору (пункт 5.5. договору). Договір не містить умов про порядок та строки виплати клієнтом адвокату гонорару. Додаток № 1 до даного договору в матеріалах справи відсутній.
Оскаржене рішення суду першої інстанції ухвалено та складено повний текст 17 березня 2025 року (з урахуванням ухвали від 17 квітня 2025року про виправлення описки), оприлюднено в ЄДРСР 01 травня 2025 року, із заявою про ухвалення додаткового рішення, до якої додано докази понесених витрат на професійну правничу допомогу, а саме уточнений акт приймання-передачі наданих послуг від 02 травня 2025 року, яким підтверджується факт оплати гонорару у розмірі 20 000 грн 00 коп., та в якому наведене перелік наданих адвокатом клієнту послуг, без зазначення часу, витраченого на надання кожної із цих послу та відповідно розміру оплати за такі, представник відповідача звернулася засобами поштового зв`язку 02 травня 2025 року, тобто з пропуском строку, передбаченого частиною восьмої статті 141 ЦПК України, а заява не містить клопотання про поновлення цього строку з наведенням поважних причин пропуску такого.
Велика Палата Верховного Суду у пункті 102 постанови від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21 вказала, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
У постанові Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року в справі №520/8662/19 зазначено, що сторона може подати докази на підтвердження розміру витрат, які вона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, у тому числі і після судових дебатів, але виключно за сукупності двох умов: по-перше, ці докази повинні бути подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, і по-друге, сторона зробила відповідну заяву про розподіл судових витрат до закінчення судових дебатів.
Водночас, Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц зауважила, що приписи частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні.
Аналогічним чином має вирішуватись це питання також у разі, якщо сторони не були присутні при проголошенні судового рішення.
У постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі №161/5317/18 містяться висновки про те, що аналіз норм статті 126, 137, 141 ЦПК України вказує на те, що умовами вирішення питання про розподіл судових витрат (крім судового збору), є подання стороною відповідної заяви (усної чи письмової) до закінчення судових дебатів у справі, а також подання відповідних доказів про понесені витрати у строки, визначені процесуальним законом. Неподання чи незаявлення стороною до закінчення судових дебатів у справі про необхідність розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, тобто крім судового збору, є підставою для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо таких судових витрат. Неподання стороною доказів на підтвердження розміру витрат, пов`язаних із розглядом справи, до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву, має своїм процесуальним наслідком залишення такої заяви без розгляду. Водночас потрібно розрізняти наслідки своєчасного неподання заяви про відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, та доказів на підтвердження їх розміру, та загальні правила розподілу судових витрат за результатами розгляду справи.
Встановивши, що представник відповідачки – адвокат Брона М. В., без поважних причин не подала усі наявні докази на підтвердження розміру понесених її довірителькою судових витрат до закінчення судових дебатів у суді першої інстанції, а також з огляду на те, що надані докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з визначенням фіксованого розміру винагороди могли й мали бути подані до винесення судом оскарженого рішення, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав, встановлених статтею 270 ЦПК України, для постановлення додаткового судового рішення щодо розподілу судових витрат, а саме витрат на професійну правничу допомогу.
Під час апеляційного перегляду не встановлено жодних обставин, які б завадили стороні відповідача вчасно подати докази понесення судових витрат, а саме витрат на професійну правничу допомогу.
Саме по собі підписання сторонами на наступний день після оприлюднення в ЄДРСР рішення суду першої інстанції акта приймання-передані наданих послуг не впливало, згідно умов укладеного між сторонами договору, на обов`язок внести погоджений розмір фіксованого гонорару до моменту ухвалення рішення, чи після такого. Тому у відповідачки та її представника не було жодних перешкод підписати такий акт до ухвалення рішення, та подати такий доказ надання правничої допомоги до закінчення судових дебатів. При цьому, докази сплати у випадку встановлення фіксованого розміру гонорару не є необхідними, зокрема, згідно з умовами укладеного між сторонами договору про надання правової допомоги.
Подібного висновку дійшов Верховний Суд в постановах від 22 вересня 2025 року в справі № 591/9145/23 та від 10 грудня 2025 року в справі №756/11475/13-ц.
Доводи заяви про ухвалення додаткового рішення про те, що повний текст рішення суду від 17 березня 2025 року оприлюднений в ЄДРСР лише 01 травня 2025 року, не впливають на перебіг процесуального строку, встановленого частиною восьмою статті 141 ЦПК України, оскільки не свідчать про неможливість надати докази витрат на правничу допомогу до закінчення розгляду справи у суді першої інстанції.
Подібного висновку щодо даного питання на стадії касаційного перегляду справи дійшов Верховний Суд в ухвалі від 10 грудня 2025 року в справі № 761/26648/22.
Враховуючи наведене, колегія суддів доходить висновку, що додаткове рішення підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні заяви представника ОСОБА_3 – ОСОБА_6 про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат, пов`язаних з професійною правничою допомогою в суді першої інстанції.
Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд, відповідно, змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
Згідно зі частиною першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Аналіз матеріалів справи свідчить, що до позовної заяви ОСОБА_1 додано квитанцію про сплату ним судового збору в розмірі 1 211 грн 20 коп., тобто за одну позовну вимогу немайнового характеру.
Ціна позову за майновою вимогою (визнання права на частку), виходячи з прохальної частини позовної заяви щодо такої вимоги становить 320 400 грн 00 коп., а сума судового збору за цією вимогою мала би ставити 3 204 грн 00 коп. (640 800,00 х 1% / 2).
За результатами апеляційного перегляду в задоволенні немайнової вимоги відмовлено, а майнова вимога задоволена в розмірі 71,91 %. Отже, відповідачка мала би відшкодувати позивачу 2 304 грн 00 коп. (3 204, 00 х 71,91/ 100), а за позивачем мав бути залишений судовий збір в розмірі 900 грн 00 коп. (3 204,00 х 28,09/100).
За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено 1 816 грн 80 коп., тобто виходячи лише з однієї позовної вимоги немайнового характеру.
З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, зокрема, виходячи з того, що така задоволена частково, в дохід держави з ОСОБА_1 необхідно стягнути 900 грн 00 коп. судового збору, а з ОСОБА_3 - 2 304 грн 00 коп. судового збору, за розгляд справи судом першої інстанції, та за розгляд справи судом апеляційної інстанції з ОСОБА_1 необхідно стягнути 1 350 грн 01 коп. судового збору, а з ОСОБА_3 - 3 455 грн 99 коп. судового збору.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 382 – 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційні скарги ОСОБА_1 , які підписані представником ОСОБА_2 , на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 березня 2025 року та додаткове рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 16 травня 2025 року, задовольнити частково.
Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 березня 2025 року скасувати, ухвалити нове рішення.
Позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частку квартири, задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 право на частку в розмірі 36/100 в праві спільної часткової власності на нерухоме майно, а саме квартиру по адресу: АДРЕСА_1 , загальною площею 93, 8 кв. м., житловою площа: 42, 9 кв. м.
Визнати за ОСОБА_3 право на частку в розмірі 64/100 в праві спільної часткової власності на нерухоме майно, а саме квартиру по адресу: АДРЕСА_1 загальною площею 93, 8 кв. м., житловою площа: 42, 9 кв. м.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання об`єкта нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, частки яких є рівними і становлять по за кожним, відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави 900 грн 00 коп. судового збору, а з ОСОБА_3 - 2 304 грн 00 коп. судового збору, за розгляд справи судом першої інстанції.
Додаткове рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 16 травня 2025 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні заяви представника ОСОБА_3 – ОСОБА_6 про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат, пов`язаних з професійною правничою допомогою в суді першої інстанції, відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави 1 350 грн 01 коп. судового збору, а з ОСОБА_3 - 3 455 грн 99 коп. судового збору, за розгляд справи судом апеляційної інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий       С.М. Копняк

Судді:        С.М. Бойко

А.В. Ніткевич